ПОСТАНОВА
Іменем України

28 травня 2020 року 
Київ
справа №810/2782/18
адміністративне провадження №К/9901/5875/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Губської О.А.
суддів: Загороднюка А.Г., Радишевської О.Р.
розглянув у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2019 року, прийняту у складі колегії суддів: Степанюка А.Г. (доповідач), Губської Л.В., Епель О.В.,
І. Суть спору
1.  ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області, в якому просила:
1.1. визнати протиправною бездіяльність Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області;
1.2. зобов`язати Управління адміністративних послуг розглянути та задовольнити заяву ОСОБА_1 від 01.02.2018 щодо прийняття рішення про скасування зняття з реєстрації її місця проживання відповідно до п. 28 постанови Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016 року. 
2. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що    12 грудня 2003 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області її було визнано безвісті відсутньою та в подальшому, на підставі вказаного судового рішення, позивача було знято із реєстрації (виписано) із квартири, де вона була зареєстрована   - кв . АДРЕСА_2 . 03.02.2010 рішенням Апеляційного суду Київської області було скасоване рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.12.2003, а у задоволенні заяви про визнання безвісті відсутньою ОСОБА_1 - відмовлено. 
2.1. 01 лютого 2018 року позивач, посилаючись на вищевказані обставини та положення п. 28.   постанови Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016, звернулась до відповідача із заявою, в якій просила скласти висновок і прийняти рішення про скасування зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою в квартирі АДРЕСА_2 , однак, розглянувши вказану заяву, відповідач відмовив їй у вчинені таких дій, що стало підставою для звернення з цим позовом до суду.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3. 12 грудня 2003 року за заявою ОСОБА_2 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №2-18457 було визнано безвісно відсутньою ОСОБА_1 .
4. На підставі зазначеного рішення суду ОСОБА_1 було знято з реєстрації в квартирі  
АДРЕСА_3 . 03 лютого 2010 року рішенням Апеляційного суду Київської області було скасовано рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.12.2003 у справі №2-18457, а у задоволенні заяви про визнання безвісті відсутньою ОСОБА_1 відмовлено.
6. 01 лютого 2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просила:
6.1. провести перевірку викладених в заяві обставин щодо незаконного зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою в квартирі АДРЕСА_2 ;
6.2. скласти висновок та прийняти рішення про скасування зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою в квартирі АДРЕСА_2 ;
6.3. запросити ОСОБА_1 на прийом до органу реєстрації для внесення відповідних відомостей до паспортного документа.
7. Відповідач листом від 15.02.2018 № 124/1 відмовив позивачу у вчиненні таких дій.
8. Ураховуючи той факт, що спірна квартира є власністю інших осіб, Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради вважає, що не має підстав для скасування зняття з реєстрації місця проживання позивача та відновлення реєстрації її місця проживання за вказаною адресою.
9. З урахуванням наведеного позивач звернулась до суду з цим позовом.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
10. Київський окружний адміністративний суд рішенням від 24.09.2018 позов задовольнив повністю. 
11. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що перебування квартири у власності інших осіб не може бути перешкодою для задоволення заяви особи про скасування зняття її з реєстрації місця проживання, у той час питання щодо правомірності приватизації та продажу такої квартири можуть бути досліджені судом у порядку цивільного судочинства.
12. Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 30 січня 2019 року скасував рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року    та закрив провадження у справі та роз`яснив, що цей спір повинен вирішуватись в порядку цивільного судочинства.
13. Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у цій справі спір пов`язаний з реалізацією житлових прав фізичних осіб, зокрема реалізацією права особи на користування квартирою, тобто з цивільним правом. Відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивача не здійснює, а є органом, який виконує свої обов`язки щодо зняття з реєстрації у відношеннях з власником майна. Спір про захист права конкретної фізичної особи на житло є не публічним, а приватноправовим. Держава, юридичні особи публічного права можуть бути учасниками цивільних правових відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства. Той факт, що відповідачем є Управління адміністративних послуг не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий. Отже, оскільки спірні правовідносини фактично пов`язані із захистом порушеного права на реєстрацію місця проживання, судова колегія дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися з урахуванням суб`єктного складу учасників справи за правилами цивільного судочинства.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
14. Не погоджуючись з таким рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подала касаційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
15. У скарзі позивач просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року.
16. Свої вимоги скаржник мотивує тим, що позивач мала право звертатися до Київського окружного адміністративного суду, оскільки, виходячи із позовних вимог та предмету спору, спір виник виключно в результаті невиконання відповідачем своїх владно-публічних та управлінських функцій, у порушення саме вимог п.28 постанови Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016. Саме з підстав порушення (не застосування) норм матеріального права (невиконання відповідачем положень п.28 постанови Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016) Шостим апеляційним адміністративним судом помилково скасовано законне та обґрунтоване рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року у справі №810/2782/18. Позивач зазначає, що бездіяльність відповідача та не виконання положень   Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання»   та п. 28 постанови Кабінету Міністрів України № 207 від 03.03.2016 свідчить про те, що між нею та Білоцерківською міською радою Київської області в особі Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради виник публічно-правовий спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
16.1. Скаржник також зазначила, що суд апеляційної інстанції в своєму рішенні неправильно вважає, що виниклий спір пов`язаний з реалізацією житлових прав фізичної особи, зокрема реалізації права користуватися квартирою, тобто цивільного права, оскільки судом не враховано, що реєстрація місця проживання зовсім не встановлює права особи на проживання чи користування квартирою та на обсяг цивільних прав не впливає, а є лише фактичним обов`язком особи зареєструватися за поточним місцем проживання. У цьому випадку виник спір не про право користування квартирою, а про скасування незаконного зняття з реєстрації особи на підставі незаконного судового рішення про визнання особи безвісті відсутньою.
17. Відповідач, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у своїх відзивах на касаційну скаргу вказують на її безпідставність та просять залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.
18. Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2019 року справу №810/2782/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з оскарженням учасником справи рішення суду апеляційної інстанції з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
19. Повертаючи справу до Касаційного адміністративного суду, Велика Палата Верховного Суду у своїй ухвалі від 17 грудня 2019 року вказала, що нею вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, зокрема у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 337/2535/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 826/8687/16 та інших.
V. Позиція Верховного Суду 
20. Згідно з частиною другою   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
21. Згідно зі   статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
22.   Відповідно до пункту 1 частини першої   статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України   (далі - КАС України) адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
23.   За змістом пункту 2 частини першої   статті 4 КАС України   публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
24.   Згідно з пунктом 1 частини першої   статті 19 КАС України   юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
25.   У частині першій   статті 19 Цивільного процесуального кодексу України   (далі -   ЦПК України) встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
26.   Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
27.   За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
28.   Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
29.   Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
30.   Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
31.   Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
32.   Колегія суддів уважає, що спірні правовідносини пов`язані з правом користування та розпорядженням майном, а саме квартирою АДРЕСА_2 , адже ініційований позивачем спір щодо зобов`язання Управління адміністративних послуг розглянути та задовольнити заяву ОСОБА_1 від 01.02.2018 щодо прийняття рішення про скасування зняття з реєстрації її місця проживання  відповідно до п. 28 постанови Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016 має цивільно-правову природу, оскільки спрямований на зміну цивільних прав останньої.
33. Відповідач, у таких відносинах, владних управлінських функцій щодо позивача не здійснює, а є органом, який виконує свої обов`язки щодо зняття з реєстрації у відносинах з власником майна.
34.   Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів уважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про те, що спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.
35.   Такий висновок колегії суддів ґрунтується насамперед на правових позиціях Великої Палати Верховного Суду, відображених у її постановах від 16 травня 2018 року у справі      № 337/2535/2017, від 12 грудня 2018 року у справі № 826/8687/16, від                          10 квітня 2019 року у справі № 826/3620/17.
36. Колегія суддів Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від зазначених позицій.
37. Таким чином, правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що спірні правовідносини підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
38.   Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують правильність доводів, якими мотивовано рішення суду апеляційної інстанцій, не дають підстав вважати висновки суду помилковими, а застосування судами норм матеріального та процесуального права - неправильним.
39. Відповідно до частини першої   статті 341 КАС України   суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
40. Згідно з пунктом 1 частини 1   статті 349 КАС України   суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
41. Згідно з частиною 1   статті 350 КАС України   суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
42. З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанцій постановлене законне і обґрунтоване судове рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
VІ. Судові витрати
43. З огляду на результат касаційного розгляду Суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2019 року у справі № 810/2782/18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                                          О. А. Губська

Судді:                                                                                                    А. Г. Загороднюк

                                                              О.Р. Радишевська