Постанова
Іменем України 
 
20 травня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 285/35/16-ц
провадження № 61-28303св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Мороз Людмили Святославівни на заочне рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 травня 2016 року у складі судді Савицької Л. Й. та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 20 березня 2018 рокуу складі колегії суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 20 липня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), який змінив назву на ПАТ «Укрсоцбанк», та  ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 287/1-484, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 100 000 грн під 16 % річних з кінцевим терміном повернення до 19 липня 2022 року.  ОСОБА_1  не виконував належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 11 грудня 2015 року в нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 382 310,05 грн, з яких: 94 791,66 грн - за тілом кредиту, 117 181,27 грн - за процентами, 47 811,86 грн - за пенею за несвоєчасне повернення кредиту, 44 038,87 грн - за пенею за несвоєчасне повернення процентів, 40 855,21 грн - інфляційні втрати за кредитом, 37 631,19 грн - інфляційні втрати за процентами. Враховуючи наведене, ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість та понесені судові витрати.
 
Заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 травня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2007 року № 287/1-484 в розмірі 382 310,05 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання ним взятих на себе зобов`язань.
 
Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 20 березня 2018 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мороз Л. С. задоволено частково. Заочне рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 травня 2016 року змінено шляхом зменшення розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором з 382 310,05 грн до 303 823,66 грн та судового збору - з 5 734,65 грн до 4 557,35 грн.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, процентами та пенею. Разом з тим, суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача інфляційні втрати, оскільки їх нарахування не передбачене умовами кредитного договору. Доводи апеляційної скарги про застосування позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки відповідачне подавав до місцевого суду відповідної заяви.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У травні 2018 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Мороз Л. С. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати заочне рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 травня 2016 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 20 березня 2018 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач здійснив останній платіж на погашення кредитної заборгованості 23 травня 2008 року. Зобов`язання за кредитним договором встановлювали обов`язок з повернення заборгованості окремими частинами, тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку здійснення кожного чергового платежу, і, відповідно, початок перебігу позовної давності за кожним черговим платежем починається з моменту порушення строку його погашення. Крім того, в матеріалах справи наявна претензія банку від 16 жовтня 2008 року про дострокове погашення кредитної заборгованості протягом тридцяти календарних днів, що свідчить про зміну кредитором строку виконання основного зобов`язання. Узаяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 посилався як на неналежне його повідомлення про час та місце розгляду справи, так і на сплив позовної давності до заявлених банком вимог. Однак, відмовивши у перегляді заочного рішення, місцевий суд не врахував і не дав правової оцінки доводам відповідача про наявність передбачених законом підстав для вирішення питання про застосування позовної давності. В апеляційній скарзі відповідач також просив застосувати позовну давність, однак апеляційний суд залишив цю заяву без належної оцінки.
 
У липні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області.
 
07 червня 2018 року справа № 285/35/16-цнадійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
За змістом касаційної скарги судове рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат не оскаржується, тому в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, Верховним Судом не переглядається.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції в повній мірі не відповідає.
 
Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
 
Судами встановлено, що 20 липня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», який змінив назву на ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 287/1-484, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 100 000 грн під 16 % річних з кінцевим терміном повернення до 19 липня 2022 року. 
 
ОСОБА_1 не виконував належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим, згідно з наданим банком розрахунком, станом на 11 грудня 2015 року в нього утворилася заборгованість в розмірі 382 310,05 грн, з яких: 94 791,66 грн - за тілом кредиту, 117 181,27 грн - за процентами, 47 811,86 грн - за пенею за несвоєчасне повернення кредиту, 44 038,87 грн - за пенею за несвоєчасне повернення процентів, 40 855,21 грн - інфляційні втрати за кредитом, 37 631,19 грн - інфляційні втрати за процентами.
 
Відповідно до статті 611 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог та стягуючи з відповідача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості цих вимог, оскільки позичальник порушив умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість.
 
В апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 посилався, зокрема на те, що після 23 травня 2008 року він перестав сплачувати щомісячні платежі, у зв`язку з чим 16 жовтня 2008 року ПАТ «Укрсоцбанк» направило йому вимогу про повне дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором. 
 
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
 
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
 
За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Однак суд апеляційної інстанції не врахував наведених вище вимог процесуального законодавства, не дослідив належним чином досудову вимогу (лист-претензію) у взаємозв`язку з умовами кредитного договору та не перевірив, чи змінило строк виконання основного зобов`язання пред`явлення ПАТ «Укрсоцбанк» 16 жовтня 2008 року вимоги про дострокове стягнення кредитної заборгованості, оскільки в такому випадку банк позбавлений права нараховувати проценти за кредитним договором, а також обумовлену в договорі неустойку після закінчення строку кредитування, однак має право на стягнення сум, нарахованих в межах цього строку.
 
Визначення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не перевірив правильність встановлення місцевим судом обставин справи, що мають значення для вирішення спору, достовірно не з`ясував розміру заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у визначеному в оскаржуваній постанові обсязі.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
В оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
 
В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно не прийняв заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності на стадії апеляційного розгляду, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Відповідно до частини другої статті 6 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи в місцевому суді (далі - ЦПК України 2004 року) ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.
 
Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України 2004 року).
 
Згідно з частиною п`ятою статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.
 
Отже, під час розгляду справи в суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, надісланої засобами поштового зв`язку, було, зокрема повідомлення про вручення рекомендованого листа.
 
За змістом абзацу 5 частини п`ятої статті 74 ЦПК України 2004 року лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою його проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.
 
В матеріалах справи міститься поштовий конверт, адресований місцевим судом ОСОБА_1 разом з повідомленням про вручення поштового відправлення, який повернутий відділенням поштового зв`язку до суду через відсутність відповідача за зареєстрованою адресою його проживання.
 
Тобто відповідач був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції.
 
У заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував про пропуск банком позовної давності.
 
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59цс18 Велика Палата Верховного Суду з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від правового висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі  № 6-1374цс17, згідно з яким позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування позовної давності. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.
 
З огляду на те, що відповідач був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, апеляційний суд обґрунтовано не вирішував його заяву про застосування позовної давності на стадії апеляційного перегляду справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами та пенею не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд. Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув усіх порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальним законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Мороз Людмили Святославівни задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду Житомирської області від 20 березня 2018 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами та пенею скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. С. Жданова  	
 	В. М. Ігнатенко  	
 	В. А. Стрільчук  	
 	М. Ю. Тітов