Постанова
Іменем України                                             
 
18 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 369/5101/19
провадження № 61-1301 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б .І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду 
у складі судді Таргоній Д. О. від 23 грудня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2019 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до 
 ОСОБА_2 про визнанняправа власності на 3/4 частини спільного сумісного майна, а саме: квартири 
АДРЕСА_1 .
Позивач зазначав, що 29 листопада 2006 року він з ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, актовий запис № 431. Від шлюбу вони спільних дітей не мають.
Вказував, що сімейні відносини з  ОСОБА_2 погіршилися, примирення неможливе, тому фактично шлюбні відносини припинилися.
За час знаходження у шлюбі ними за спільні була придбана у власність однокімнатна квартира  АДРЕСА_1 ., вартістю 106 871,59 грн. Наголошував про те, що його середній заробіток на момент придбання квартири був у три рази більший ніж у відповідачки, тому фактично квартира придбана за його кошти. 
З урахуванням наведеного  ОСОБА_1 просив суд позов задовольнити.
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області 
у складі судді Дубас Т. В. від 23 квітня 2019 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у цій справі та призначено підготовче судове засідання.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року клопотання  ОСОБА_2  про продовження строку на усунення недоліків апеляційної скарги на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 23 квітня 2019 року залишено без задоволення, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу 
Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 квітня 
2019 року у даній справі відмовлено з підстав, передбачених пунктом 
4 частини першої статті 358 ЦПК України. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 23 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі 
№ 369/5101/19, витребувано її матеріали з Києво-Святошинського районного суду Київської області та надано учаснику справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив норму процесуального права, не надав належну оцінку обставинам, якими обґрунтовано клопотання про продовження строку на усунення недоліків апеляційної скарги.
Судом апеляційної інстанції не взято до уваги те, що вона не отримувала та їй не було вручено ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, тобто вона об`єктивно не могла своєчасно виконати вимоги зазначеної ухвали через відсутність у неї інформації про сам факт винесення ухвали. При цьому зазначає, що тривалий час перебувала на лікарняному у зв`язку з вагітністю, також відсутністю у неї практичних навичок щодо пошуку в мережі Інтернет інформації щодо результатів розгляду апеляційної скарги.
Крім того, судом апеляційної інстанції порушено обов`язок сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України і Конституції України, що позбавляє її права на апеляційний перегляд судового рішення.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У лютому 2020 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив 
від ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому зазначається, що відповідачка штучно затягує розгляд справи, зловживає процесуальними правами, порушуючи його права на судовий захист, тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)(тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та                  у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод                 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium) від 17 січня 1970 року та              пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» (Hoffmann v. Germany)                   від 11 жовтня 2001 року).
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. 
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1               статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. 
Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Згідно з частиною третьою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених законом, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.
Суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зроблений висновок, що повернення апеляційної скарги з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про усунення недоліків, можливо лише у тому випадку, коли особа отримала відповідну ухвалу суду, тобто ознайомилася з її змістом, але ухилилася від виконання вимог, указаних в ухвалі.
Апеляційний суд не врахував, що неотримання заявником копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху виключає можливість усунення особою зазначених у ній недоліків скарги в установлений судом строк.
Більше того, з`ясувавши, що її апеляційна скарга тривалий час не розглядається, узнавши, що скарга залишена без руху і не знаючи її змісту для виконання, ОСОБА_2 18 грудня 2018 року звернулася до апеляційного суду із заявою про продовження строку для усунення недоліків апеляційної скарги (а.с. 139-140), у задоволенні якої апеляційним судом їй було передчасно відмовлено.    
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень в контексті положень частин першої, другої статті 55, пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду.
Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються 
у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає необхідним скасувати оскаржувану ухвалу, з передачею справи до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:  
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2  задовольнити.
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 рокускасувати, справу передати до суду апеляційної інстанціїдля вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
                                                                                                     Б. І. Гулько
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк