Номер провадження: 22-ц/813/2988/20 
Номер справи місцевого суду: 1512/2-597/11
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.05.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 у справі за позовом  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Селезньової Галини Миколаївни про визнання недійсним договору довічного утримання та заповіту, зобов`язання усунути перешкоди у здійсненні права власності та користування житлом, вселення,на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Куриленко О.М., 14 травня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У жовтні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до Київського районного суду м. Одеси із зустрічним позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності (т. 1 а.с. 4-5, 60, т.4 а.с. 23-30, 67-70).
В обгрунтування позову ОСОБА_3 посилалася на те, що на підставі договору довічного утримання від 25 квітня 2008 року вона набула право власності на спірне житло - кв. АДРЕСА_1 . У цій квартирі зареєстровані, але не проживають більше 10 років відповідачі.
У листопаді 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Київського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Селезньової Г.М. про визнання недійсним договору довічного утримання та заповіту, зобов`язання усунути перешкоди у здійсненні права власності та користування житлом, вселення (т. 1 а.с. 19-23).
В обгрунтування позову посилалися на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протягом багатьох років постійно мешкали та були зареєстровані в кв. АДРЕСА_1 , яка на момент смерті спадкодавця належала на праві власності ОСОБА_4 - матері ОСОБА_1 . До 2010 року позивач не знала про порушення свого права власності на житло, також не знала, що єдиним власником спірної квартири є ОСОБА_4 . Після смерті матері ОСОБА_4 позивач фактично прийняла спадщину, продовжувала далі проживати у спірній квартирі, а тому до нотаріуса не зверталася. Окрім того, ОСОБА_1 знала, що у 2006 році ОСОБА_4 оформила нотаріальний заповіт на її імя. Однак, у 2009 році відповідач ОСОБА_3 переїхала жити до кв. АДРЕСА_1 та почала створювати позивачу умови, неможливі для проживання в спірній квартирі.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу. Призначено у справі судову почеркознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено до отримання висновку експертів (т. 1 а.с. 89).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2013 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та приватного нотаріуса ОМНО Селезньової Г.М. про визнання недійсним заповіту та визнання права власності в порядку спадкування залишено без розгляду (т. 1 а.с. 151).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2013 року позов ОСОБА_3 було задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування кв. АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 152).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 березня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Ухвалу та рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2013 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направлено для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції (т. 1 а.с. 194-196).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2014 року призначено по справі судову почеркознавчу експертизу. На час експертизи провадження у справі зупинено (т. 2 а.с. 108-110).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року клопотання приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Селезньової Г.М. задоволено частково. Призначено повторну судово-почеркознавчу експертизу. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено (т. 2 а.с. 188-190).
Ухваою Київського районного суду м. Одеси від 20 липня 2016 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 задоволено. Призначено по справі комісійну судову посмертну медично-психіатричну експертизу. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено (т. 3 а.с. 40-42).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2016 року клопотання позивача ОСОБА_1 задоволено.Вжито по справі заходи забезпечення позову. Накладено арешт на кв. АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 . Заборонено ОСОБА_3 здійснювати будь-які дії щодо добудови, перебудови, введення в експлуатацію кв. АДРЕСА_1 (т. 3 а.с. 83-84).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 січня 2017 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 задоволено. Призначено судову посмертну медичну експертизу. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено (т. 3 а.с. 94-96).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2017 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 задоволено. Призначено судову посмертну психолого-психіатричну експертизу. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено (т. 3 а.с. 146-147).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2018 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 задоволено. Призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено (т. 3 а.с. 175-178).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2019 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було задоволено частково. Визнано недійсним договір довічного утримання від 25 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., зареєстрований в реєстрі за № 964. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 51 гривень. В решті позову відмовлено (т. 4 а.с. 124-133).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволені позову, та в цій частині постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що спадкодавець ОСОБА_4 не бажала змінювати первісний заповіт, та за станом здоров`я не могла цього зробити. Крім того, апелянт вважає, що проект експертного висновку Київського НДІСЕ від 12 березня 2016 року не може бути доказом у зв`язку із його невідповідністю закону та по причині того, що експерт самостійно провів додаткову експертизу, проведення якої судом не призначалось, замість повторної (т. 4 а.с. 143-148).
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16 березня 2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року зі змінами «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06 лютого 1991 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-18, ОСОБА_4 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з однієї кімнати та підсобних приміщень, загальною площею - 42,4 кв.м., в тому числі житловою площею - 17,5 кв.м. (т. 1, а.с.48).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси було складено актовий запис № 6073, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 10)
За період життя ОСОБА_4 склала два заповіти, а саме: 
19 грудня 2006 року державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Вахненко Ю.О. було посвідчено заповіт, яким ОСОБА_4 все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що на день смерті буде належати їй по закону, та на що вона за законом буде мати право, заповіла в 1/3 частині ОСОБА_3 , а в 2/3 частинах ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 47).
Згодом, 30 травня 2007 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М. було посвідчено заповіт, відповідно до якого ОСОБА_4 належне їй право власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 46).
Крім того, 25 квітня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М. було посвідчено Договір довічного утримання згідно умов якого, ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з однієї кімнати та підсобних приміщень, загальною площею - 42,4 кв.м., в тому числі житловою площею - 17,5 кв.м. А остання зобов`язалась довічно повністю утримувати ОСОБА_4 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також зобов`язалась зберігати в її безкоштовному довічному користуванні цю квартиру (т.1, а.с. 8).
За проханням ОСОБА_4 , у зв`язку з хворобою та неможливістю нею самою підписати цей договір, договір у її присутності та в присутності нотаріуса підписаний ОСОБА_5 .
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила визнати вищевказані заповіт та договір довічного утримання недійсними, оскільки вважає, що під час їх укладання ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, а також стверджує, що підпис в заповіті не належить померлій. 
Так, щодо вимог про визнання недійсним Договору довічного утримання від 25 квітня 2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., зареєстрованого в реєстрі за № 964, судом першої інстанції було вірно зазначено наступне. 
Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечити відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Частиною 1 ст. 746 ЦК України, передбачено, що відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я.
Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов`язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов`язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання.
Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.
 За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди.
Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.
Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12, 82 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.
Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК).
Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд визнати недійсним укладений договір довічного утримання на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України, згідно якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті -за позовом інших осіб, чиї права та інтереси порушені.
Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання(ст. 30 ЦК України).
Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Під час розгляду справи судом за клопотанням представника позивача, ухвалою суду від 10 січня 2017 року (т. 3, а.с. 94-96) була призначена судова посмертна експертиза, виконання якої доручено експертам Державної установи «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України».
На виконання вимог ухвали суду, експертами Державної установи «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» було виготовлено Висновок експерта № 102/17 комісійної судово-медичної експертизи, в яковому вказано, що «…її ( ОСОБА_4 ) фізичний (психо-соматичний) стан не дозволяв їй на момент 25 серпня 2008 року «вирішити самостійно, яку юридичну дію вона бажає здійснити, об`яснити нотаріусові, який саме юридичний документ вона бажає скласти, та які саме умови потрібно в ньому передбачити.., прочитати текст договору або прослухати його, зрозуміти зміст документа, порівняти самостійно ті умови, які вона бажала викласти в договорі, з тими умовами, які фактично виклала нотаріус, чи мала змогу підписати цей договір, або самостійно, за своєю ініціативою доручити іншій особі підписати цей договір замість неї» (т. 3, а.с. 108-123).
Згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 60, складеного 28 січня 2019 року встановлено, що ОСОБА_4 на момент укладання договору довічного утримання (25 квітня 2008р.) мала наступні захворювання: органічне ураження головного мозку, судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, наслідки перенесеного ГПМК) із вираженим інтелектуально- мнестичним зниженням (шифр по МКХ-10: F01.8). За своїм психічним станом на цей період, ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (т. 4, а.с. 5-7)
Оцінюючи вищевказані висновки експертів у сукупності та взаємозв`язку з іншими дослідженими доказами у справі, суд першої інстанції дйішов вірного висновку про їх достатню обґрунтованість. Отже, колегія суддів погоджується із висновоком суду про те, що висновок експерта № 102/17 комісійної судово-медичної експертизи та Висновок судово-психіатричного експерта № 60 є належними доказами у даній справі та у своїй сукупності з іншими матеріалами справи доводять, що при укладанні оспорюваного договору Довічного утримання ОСОБА_4 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
З урахуванням вищевказаних норм законодавства, суд дійшов до обгрунтованого висновку, що вимоги позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в частині визнання недійсним Договору довічного утримання від 25 квітня 2008 року обґрунтовані, заявлені відповідно до чинного законодавства, а відтак, підлягають задоволенню, оскільки під час розгляду справи знайшло своє підтвердження те, що ОСОБА_4 в момент укладання даного правочину не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсності, що передбачено ст.216 ЦК України. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.  
Що стосується позовних вимог в частині визнання недійсним заповіту, посвідченого 30 травня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., відповідно до якого ОСОБА_4 належне їй право власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_3 , суд вірно зазначив наступне.
Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
За ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадови чи службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Ч.1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною/сторонами/ вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.
П.8 Пленуму визначає, що підстави, передбачені ч.1 ст. 215 ЦК України, мають бути встановлені саме на момент вчинення правочину.
Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч. 2 ст. 203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України).
Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Частина 2 ст. 1257 ЦК України встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Підставою для визнання оспорюваного заповіту, сторона позивача вказувала на те, що ОСОБА_4 його не підписувала та взагалі, при його посвідченні, не розуміла значення своїх дій.
Під час тривалого розгляду справи, судом першої інстанції неодноразово призначались експертизи з метою встановлення психічного та психологічного стану заповідача ОСОБА_4 , а також для з`ясування обставин відносного того, чи підписувала вона спірний правочин.
Так, ухвалою суду від 04 листопада 2014 року задоволено клопотання   представника позивача ОСОБА_1 про призначення у справі судової комісійної почеркознавчої експертизи.
25 вересня 2015 року до канцелярії суду надійшов Висновок експерта № 1297 судово-почеркознавчої експертизи, складений 05 вересня 2015 року судовим експертом Кіровоградського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України в якому встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 , у вигляді рукописного запису змістом: « ОСОБА_4 », розташованого в графі «Підпис» в заповіті, складеному 31 травня 2007 року від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 , посвідченому приватним нотаріусом Селезньовою Г.М., зареєстрованому за № 1886, виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою з наслідуванням почерку ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 149-154).
Однак, за клопотанням відповідача - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Селезньової Галини Миколаївни, у справі була призначена повторна судово-почеркознавча експертиза, яка була доручена експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.
Вирішуючи питання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи, суд виходив з того, що вищевказаний висновок експерта був виконаний без оригіналів документів, які витребувались у приватного нотаріуса, які підлягали обов`язковому дослідженню, а також з урахуванням помилки в даті укладання заповіту.
23 березня 2016 року до канцелярії суду надійшов «Проект висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи  № 171/272/16-32 від 12 березня 2016 року», згідно якого було встановлено: «рукописний текст та підписи від імені гр..  ОСОБА_4 , а саме: дві строчки рукописного тексту та короткий підпис під ними в екземплярі заповіту на ім`я  ОСОБА_3 , виготовленому на спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК № 202219, який посвідчено 30.05.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., реєстровий № 1886 /а.с. 2 том 2/; підпис у графі «Підпис» в екземплярі заповіту на ім`я  ОСОБА_3 , виготовленому на спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК № 202219, який посвідчено 30.05.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., реєстровий № 1886 /а.с. 2 том 2/; дві строчки рукописного тексту та короткий підпис під ними в екземплярі заповіту на ім`я  ОСОБА_3 , виготовленому па спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК 202219, який посвідчено 30 травня 2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Е.М., реєстровий № 1886 /а.с. 193 том 2/; підпис у графі «Підпис» в екземплярі заповіту на ім`я ОСОБА_3 , виготовленому на спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК № 202219, який посвідчено 30 травня 2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Е.М., реєстровий № 1886 /а.с. 193 том 2/; підпис, що зроблено 30.05.2007 в реєстрі нотаріальних дій, що зберігається в конторі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Селезпьової Г.М. виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи  застосування технічних засобів. Дві строчки рукописного тексту та короткий підпис під ними в екземплярі заповіту на ім`я  ОСОБА_3 , виготовленому на спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК № 202219, який посвідчено  30 травня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М. реєстровий № 1886 /а.с. 2 том.2 /, - виконані гр..  ОСОБА_4 . Підпис у графі « Підпис » в екземплярі заповіту на ім`я  ОСОБА_3 , виготовленому на спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК № 202219, який посвідчено 30 травня 2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., реєстровий № 1886 /а.с. 2 том 2/, - виконаний гр..  ОСОБА_4 . Дві строчки рукописного тексту та короткий підпис під ними в екземплярі заповіту на ім`я  ОСОБА_3 , виготовленому па спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК 202219, який посвідчено 30 травня 2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Е.М., реєстровий № 1886 /а.с. 193 том 2/, - виконані гр.. ОСОБА_4 . Підпис у графі « Підпис » в екземплярі заповіту на ім`я ОСОБА_3 , виготовленому на спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК № 202219, який посвідчено 30 травня 2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Е.М., реєстровий № 1886 /а.с. 193 том 2/, - виконаний гр.. ОСОБА_4 . Підпис, що зроблено 30 травня 2007 в реєстрі нотаріальних дій, що зберігається в конторі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Селезпьової Г.М., - виконаний гр.. ОСОБА_4 » (т. 2, а.с. 212-217).
У зв`язку із тим, що даний висновок експертами було зазначено як «проект», за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 про отримання передбаченого законом висновку експертизи, судом першої інстанції було направлено на адресу Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України  матеріали цивільної справи  № 1512/2-597/11 для доопрацювання. 
В подальшому, експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України було виправлено зазначену вище описку та 09 квітня 2019 року до канцелярії суду надійшов документ під назвою «Висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 271/272/16-32 від 12 березня 2016 року», який за своїм змістом аналогічний документу під назвою: «Проект висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 171/272/16-32 від 12 березня 2016 року» (т. 4, а.с. 76-88).
Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, в ході розгляду справи не було встановлено, оскільки відповідно до п. 4.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08 жовтня 1998 року (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 27 липня 2015 року № 1350/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 липня 2015 року за № 915/27360) передбачено, що у разі, коли призначена первинна, додаткова, повторна або комплексна експертиза за процесом дослідження чи наданими об`єктами не є такою по суті, керівник експертної установи організовує проведення відповідної експертизи, а у вступній частині висновку зазначаються мотиви зміни її процесуального визначення відповідно до законодавства.
Вказане спростовує доводи апеляційної скарги відносно того, що експерт, всупереч вимогами чинного законодавства, самостійно провів додаткову експертизу замість повторної. 
Крім того, колегія суддів зауважує, що висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 171/272/16-32 від 12 березня 2016 року був направлений в експертну установу для його доопрацювання, тобто, його не можна вважати новим висновком, а відтак, доводи апеляційної скарги про те, що це є новим висновком, який був виготовлений експертами без постановлення судом ухвали про призначення нової експертизи, є неспроможним. Дооопрацювання передбачає собою усунення виявлених недоліків у назві документу без зміни суті судового доручення - проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи.
Відповідно до ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, кожен доказ у справі, у тому числі висновок експертизи, підлягає оцінці в порядку, передбаченому процесуальним законом.
Даючи правову оцінку Висновку експерта № 1297 судово-почеркознавчої експертизи, складеного 05 вересня 2015 року судовим експертом Кіровоградського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України та Висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 271/272/16-32 від 12 березня 2016 року Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України судом було вірно зазначено, що первинна експертиза була проведена без оригіналів документів, які витребувались у приватного нотаріуса, та які підлягали обов`язковому дослідженню, а саме: другого примірнику заповіту ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 , посвідченого 20 травня 2007 року, за реєстровим № 1886; ксерокопії першої сторінки паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_4 НОМЕР_2 ; та реєстру нотаріальних дій за 30 травня 2007 року щодо реєстрації заповіту ОСОБА_4 з її підписом. Натомість, повторна судово-почеркознавча експертиза була виконана експертами вже за наявності оригіналів вказаних документів, а також оригіналів інших документів в тому числі: паспорту ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 ; трудової книжки ОСОБА_4 від 09 серпня 1950 року та оригіналу вкладишу до трудової книжки від 01 грудня 1963 року, оригіналу заяви, складеної ОСОБА_4 до пенсійного фону від 01 вересня 2005 року; заповіту, складеного ОСОБА_4 на бланку ВЕС № 829189, посвідченого 19 грудня 2006 року; квитанцій від 01 квітня 2005 року, 05 травня .2005 року, 28 листопада 2005 року, 12 грудня 2005 року; картки зі зразками підписів та відтиску печатки від 10 грудня 1992 року, заяви про надання трьохкімнатної квартири та зобов`язання від 27 грудня 1998 року.
Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що належним доказом для вирішення справи є Висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 271/272/16-32 від 12 березня 2016 року Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, оскільки його було виконано з урахуванням документів, які підлягали обов`язковому дослідженню.
Отже, як вірно вказано у рішенні суду, під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивачів відносно того, що ОСОБА_4 не підписувала заповіту від 30 травня 2007 року. 
Не були доведені також доводи позивачів щодо того, що ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій при укладанні заповіту, з огляду на таке. 
Так, у вищезгаданому Висновку № 102/17 судово-медичної експертизи складеного 21 вересня 2017 року експертами Державної установи «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України», експерти дійшли підсумків, що об`єктивних медичних даних, які б дозволили судити про «стан мозкової діяльності та діяльності нервової, психічної та рухової системи організму ОСОБА_4 на момент 30 травня 2007 року», у наданій медичній документації не міститься.
А відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта № 60, складеного 28 січня 2019 року, експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи зроблений висновок, що ОСОБА_4 на момент укладання заповіту ( 30 травня 2007р. ) страждала на органічне ураження головного мозку, судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія) із психоорганічним синдромом (шифр по МЮС-10: F07.9). За своїм психічним станом на цей період, ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.
Стаття 1233 Цивільного кодексу України передбачає, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Стаття 1234 Цивільного кодексу України передбачає, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Стороною позивача в судовому засіданні не надано доказів того, що при складанні заповіту спадкодавець не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки, як було зазначено вище, при складанні заповіту її дієздатність перевірено.
У судовому засіданні судом першої інстанції було встановлено, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 було вільним і відповідало її волі, що було відображено в заповіті від 30 травня 2007 року, який був досліджений судовими експертами, і позивачем не доведено протилежного.
Також не встановлено, що при складанні заповіту були порушені вимоги діючого законодавства.
Крім того, зазначене вище підтвердили допитані у судовому засіданні свідки, а саме: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 . 
Відтак, враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання заповіту від 30 травня 2007 недійсним, а тому зробив вірний висновок про необхідність відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволенні позову в цій частині.
Не підлягали також задоволенню вимоги позивачів щодо зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права власності та користування на житло та вселення їх у квартиру АДРЕСА_1 , оскільки останні не є власниками спірної квартири.
Так, судом першої інстанції було встановлено, що дійсно позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію № 2885 від 07 жовтня 2010 року (т. 1, а.с. 26).
Проте, матеріали справи містять докази непроживання позивачів у даній квартирі, що підтверджуються актами, складеним сусідами та паспортисткою, підпис яких засвідчено начальником дільниці № 5 КП «ЖКС Вузівський» Кучерявим В.В. (т. 1, а.с. 58, 59) та показами свідків. 
На день розгляду справи судом першої інстанції спірна квартира була зареєстрована за відповідачем ОСОБА_3 , з якою позивачі не ведуть спільного господарства, з 2010 року між ОСОБА_3 та її сестрою ОСОБА_1 загострилися відносини саме з приводу квартири АДРЕСА_1 .
На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні та вселення також задоволенню не підлягали через їх недоведеність. 
Колегія суддів вважає необгрунтованим посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що спадкодавець ОСОБА_4 не бажала змінювати первісний заповіт, та за станом здоров`я не могла цього зробити, оскільки колегія суддів не вбачає підстав не брати до уваги, як належний доказ, висновок судово-психіатричного експерта № 60 складеного 28 січня 2019 року щодо психічного стану заповідача на час складання заповіту від 30 травня 2007 року, оскільки, досліджуючи стан ОСОБА_4 , комісія вивчала стан заповідача за медичними документами. Крім того, вказаний експертний висновок узгоджується з іншими письмовими доказами, зібраними у справі, які не спростовані апелянтом.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2019 року- залишити без зміни.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 29 травня 2020 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе