Постанова
Іменем  України 
 
27 травня 2020 року
м. Київ
справа № 490/5676/18
провадження № 61-11612св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий союз»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 березня 2019 року у складі судді Лузан Л. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2019 року у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У липні 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий союз» (далі - ПрАТ «Європейський страховий союз»), про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).
На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 14 серпня 2017 року о 17:20 у м. Миколаєві на перехресті вулиці Садової та проспекту Центрального Копитов В. В., керуючи автомобілем BMW-316, номерний знак НОМЕР_1 , порушив правила дорожнього руху (далі - ПДР), допустив зіткнення з транспортним засобом FORD TRANSIT CONNECT, номерний знак НОМЕР_2 , який належить їй на праві власності, у результаті чого автомобіль отримав механічні пошкодження. Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2017 року винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП України), визнано ОСОБА_2 . У результаті цієї ДПТ їй завдано матеріальну шкоду у вигляді очікуваних витрат на ремонт пошкодженого транспортного засобу у розмірі 48 254, 58 грн.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 березня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 грн на відшкодування матеріальної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав договір страхування та сплатив страхові платежі, суперечить інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2019 року рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 березня 2019 року залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди у повному обсязі, заявлені безпосередньо до страхувальника, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність на випадок ДТП, а не до страховика, за відсутності доказів відмови останнього у здійсненні страхової виплати, є передчасними і підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі шкоди, що дорівнює розміру франшизи за договором.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 березня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанції суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у якій суд зазначив, що у разі, коли у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадах, передбачених статтею 37 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV)), то відшкодування шкоди можливе за рахунок особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України) у редакції, чинній на час вирішення питання відкриття касаційного провадження, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини шостої, частини дев`ятої статті 19 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення питання відкриття касаційного провадження, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Касаційна скарга містить посилання на наявність підстав для відкриття касаційного провадження відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, заявник вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали справи.
Отже, касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, проте суд вважав, що є підстави для відкриття касаційного провадження, оскільки касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики. Відкриття касаційного провадження та розгляд справи судом касаційної інстанції обумовлено неоднаковим застосуванням судами положень Закону № 1961-IV, зокрема щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у випадках коли у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), на що звернула увагу Велика Палата Верховного Суду у правовому висновку, викладеному у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц.
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2020 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у червні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки FORD TRANSIT CONNECT, номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований за позивачем ОСОБА_1 
14 серпня 2017 року о 17:20 у м. Миколаєві наперехресті вулиці Садової та проспекту Центрального сталася ДТП за участю відповідача ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом марки BMW-316, номерний знак  НОМЕР_1 , та за участю ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом марки FORD TRANSIT CONNECT, номерний знак НОМЕР_2 .
Відповідно до постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2017 року зазначена ДТП сталася з вини водія ОСОБА_2 , який не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого відбулося зіткнення автомобілів. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді 340 грн штрафу.
На час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована відповідно до поліса № АМ/0345604 від 22 травня 2017 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховик - ПрАТ «Європейський страховий союз» (а. с. 52).
Згідно зі звітом про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику колісного транспортного засобу від 18 листопада 2017 року № 177/11/2017, який складений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 , внаслідок вказаної ДТП, ринкова вартість транспортного засобу FORD TRANSIT CONNECT, номерний знак НОМЕР_2 , становить 145 890, 59 грн, вартість відновлювального ремонту цього транспортного засобу - 48 254,58 грн, розмір матеріального збитку, який завданий власникові транспортного засобу, - 25 922,71 грн.
Відповідно до частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:
1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;
2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;
3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
Частиною першою статті 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Наведене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц (пункт 73).
Отже, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди, що перевищує ліміт відповідальності страховика, і сумою виплаченого страхового відшкодування.
Виходячи саме з такого тлумачення норм матеріального права суди попередніх інстанцій частково задовольнили позов ОСОБА_1 .
З таким висновком погоджується й Верховний Суд, у зв`язку з чим відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права.
Доводи касаційної скарги про те, що у разі коли у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадах, передбачених статтею 37 Закону № 1961-IV), то відшкодування шкоди можливе з особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, суд відхиляє з огляду на таке.
У разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі 
№ 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).
У цій справі позивач звернулася з позовом до ОСОБА_2 як страхувальника про відшкодування шкоди, в тому числі в межах суми страхового відшкодування.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61 цс 18)). 
Належними відповідачами у спорах про відшкодування шкоди в межах суми страхового відшкодування є не страхувальник, а страховик, до якого ОСОБА_1 позов не пред`явила.
Тому оскаржувані судові рішення про відмову в позові ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в межах суми страхового відшкодування є правильними, оскільки у цій частині вимог позов пред`явлено до неналежного відповідача.
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанції суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у якій суд зазначив, що у разі коли у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадах, передбачених статтею 37 Закону № 1961-IV), то відшкодування шкоди можливе з особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована.
Відповідно до статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (підпункт 37.1.4 пункту 37.1).
Проте у цій справі позивач звернулася до суду з позовом до страхувальника у межах річного строку, маючи можливість упродовж указаного строку звернутися до страховика.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими та зводяться до власного тлумачення заявником норм матеріального права.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 березня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                   А. С. Олійник
 
                                                                                                                   С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        В. В. Яремко