ПОСТАНОВА
Іменем України

21 травня 2020 року 
Київ
справа №1940/1313/18
адміністративне провадження №К/9901/1192/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Юрченко В.П.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Шипуліної Т.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду (головуючий суддя Ільчишин Н.В., судді:  Гуляк В.В., Коваль Р.Й.) від 19.12.2018 у справі №1940/1313/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області   про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся із позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Тернопільській області (далі - відповідач, ГУ ДФС України в Тернопільській області ), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0594029-1305-1918 від 06.07.2018, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік в розмірі 32339,20 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначено, що оскільки належний позивачу об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1082049661101 є нежитловим приміщенням нежитлової будівлі виробничого корпусу №21 під літерою «О», та відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а тому, податкове повідомлення-рішення сформоване відповідачем є протиправним та підлягає скасуванню.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 року позов задоволено: визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області від 06.07.2018 №0595961-1305-1918.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування пільги при нарахуванні податку на об`єкт нерухомості, яким володіє позивач, передбаченої положеннями підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Постановою  Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2018 рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення, суд апеляційної інстанції виходив з доведеності податковим органом правомірності прийнятого ним оскаржуваного податкового повідомлення-рішення: у відповідності до визначених законодавчих повноважень та встановлених на 2017 рік рішенням органу місцевого самоврядування ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; крім того, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до позивача як фізичної особи положень підпункту "є" підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 Податкового кодексу України  (далі -  ПКУкраїни).
Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Обгрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач вказує на протиправність обчислення податковим органом сум податку на об`єкти нежитлової нерухомості.
Відповідач у відзиві на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечив, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду апеляційної інстанції, яке він просив залишити без змін, - обґрунтованим та законним.
Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про таке.
Судами встановлено, що  відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів №130063976 від 07.07.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно знаходяться відомості про те, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлове приміщення нежитлової будівлі виробничого корпусу №1 під літ. «О» загальною площею 2021,2 квадратних метри за адресою: АДРЕСА_1 .
ГУ ДФС в Тернопільській області винесено податкове повідомлення-рішення від 06.07.2018 №0595961-1305-1918, яким позивачу, як фізичній особі платнику податків, відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 2017 року в розмірі 32 339,20 грн.
Позивач, вважаючи, що зазначене рішення прийняте з порушенням норм податкового законодавства, що призводить до порушення його прав та інтересів, звернувся з даним позовом до суду.
В частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року №71-VIII запроваджено новий місцевий податок, а саме - податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю.
За правилами підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).
Відповідно до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Згідно зі статтею 10 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є місцевим податком.
За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості інформацію щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).
Рішенням Тернопільської міської ради «Про місцеві податки і збори» від 30.06.2015 №6/60/27   встановлено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб та встановлено єдину ставку податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки - 1 відсоток від мінімальної заробітної плати на початок податкового року.
Рішенням №7/14/23 від 24.02.2017 «Про внесення змін та доповнень до рішення Тернопільської міської ради «Про місцеві податки і збори» від 30.06.2015 №6/60/27 визначено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб та встановлено різні ставки податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки. До майна яке належить позивачу ставка податку застосовується з коефіцієнтом 0,5.
Правомірність рішення органу місцевого самоврядування не є предметом оскарження в цій справі, повноваження міських (селищних, сільських) рад в частині встановлення місцевих податків і зборів, хоча і визначені в тому числі  ПК України, проте є виключною правовстановлюючою компетенцією цих органів.
У даній справі спірним є питання можливості застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України щодо об`єкту нерухомого майна, що належить позивачу на праві власності.
Відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 цього Кодексу не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті (пункт 30.1 статті 30 Податкового кодексу України).
За положеннями підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).
Згідно пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №820/3556/17 (постанова від 17.02.2020), застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Як вже вказувалось в цій постанові, судами встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна: виробничий корпус №1 під літерою «О», загальною площею 2021,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1.
Проте використання зазначеного об`єкта нерухомості за функціональним призначенням (промислове виробництво) судами попередніх інстанцій не досліджувалось, а відтак не надано належної правової оцінки всім обставинам, що мають значення для правильного вирішення спору в контексті спірних правовідносин.
Як встановлено статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Підсумовуючи наведене, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, якому під час її нового розгляду необхідно врахувати викладене, повно та об`єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку й правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права, ухваливши законне і обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.09.2018  та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2018 у справі №1940/1313/18 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П. Юрченко
І.А. Васильєва 
 Т.М. Шипуліна ,
Судді Верховного Суду