ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року  
м. Черкаси   
справа № 705/3172/19 провадження № 22-ц/821/1013/20 категорія 30510200    	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,
суддів: Карпенко О.В., Нерушак Л.В.
секретаря: Винник І.М.

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ;
представник позивача – адвокат Лабик Руслан Романович;
відповідач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Лабика Руслана Романовича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 березня 2020 року (постановлене в приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області під головуванням судді Гудзенко В.Л.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

в с т а н о в и в :

Описова частина

15 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПрАТ «СК «Провідна» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 09 січня 2018 року близько 19 год. 36 хв. на 563 км + 100 м. автодороги М-12 Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знам`янка, в райні села Бабанка Уманського р-ну Черкаської обл. відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «МЕRCEDES-BENZ» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого останній загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди.
За вказаним фактом ГУНП в Черкаській області було внесено відомості до ЄРДР за № 10182500000000007 за ч. 2 ст. 286 КК України. 
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 05-7-02/14 від 10 січня 2018 року смерть ОСОБА_3 настала внаслідок прямого причинного зв`язку з ДТП.
Позивач зазначив, що станом на момент звернення до суду з позовом досудове розслідування тривало, проте, відсутність рішення суду щодо вини володільця джерела підвищеної небезпеки не перешкоджає вирішенню питання щодо стягнення з володільця джерела підвищеної небезпеки чи страхової компанії, яка застрахувала його цивільно-правову відповідальність, питання щодо відшкодування завданої шкоди, оскільки шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується незалежно від вини її заподіювача, як передбачено ст. 1187 ЦК України.
ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , тому вважає, що в неї виникло право на відшкодування шкоди за рахунок ПрАТ «СК «Провідна», оскільки станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією транспортного засобу марки «МЕRCEDES-BENZ» д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована саме у ПрАТ «СК «Провідна», відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів № АМ/126016, що підтверджується Витягом з Централізованої бази даних МТСБУ.
Представник позивача 12 листопада 2018 року повідомив ПрАТ «СК «Провідна» про настання страхового випадку та звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування, в якій просив здійснити виплату страхового відшкодування, пов`язану із втратою годувальника. ПрАТ «СК «Провідна» повідомлення отримало 27 листопада 2018 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 7900514436165.
Проте, страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника, страхова компанія не здійснила у зв`язку з тим, що на його думку позивачем не надано документу на підтвердження факту перебування позивача на утриманні свого сина.
Тому, за захистом своїх прав позивач вимушена звернутися до суду і стягнути з відповідача 134 028 грн. страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника та 12 000 грн. судових витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено обставин перебування на утриманні загиблого сина ОСОБА_3 та потребу у матеріальній допомозі від останнього. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 не погоджуючись із вказаним рішенням суду оскаржила його до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 березня 2020 року як незаконне та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з ПрАТ «СК «Провідна» на її користь 134 028 грн. страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника та 12 000 грн. судових витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні справи, суд помилково мотивував своє рішення не доведеністю позивачем обставин перебування на утриманні загиблого сина та потребу у матеріальній допомозі від останнього. Суд не звернув уваги на те, що відповідно до п. 27.2. ст.. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV страховик (у випадках передбачених статтею 41 МТ СБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України.
Згідно ч. 1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого, право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.
Право на відшкодування шкоди мають в тому числі і батьки, які досягли пенсійного віку, встановленого законом. Основними доказами такого відшкодування є документ, яким встановлено дату народження батька та/або матері, свідоцтво про народження годувальника.
Основним доказом наявності права позивача на отримання відшкодування по втраті годувальника є: досягнення нею пенсійного віку та наявність родинних відносин. Надання інших доказів ні ЦК України, ні ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено.
Крім цього, частиною 3 ст. 1200 ЦК України передбачено, що особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника та інших доходів. Отже, норми статті 1200 ЦК України чітко розмежовують відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника від пенсії, призначеної внаслідок втрати годувальника. 

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що 09 січня 2018 року близько 19 год. 36 хв. на 536 км.+100 м. автодороги М-12 Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знам`янка, в районі села Бабанка Уманського району Черкаської області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «МЕRCEDES-BENZ» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 , який здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого останній загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди.
За вказаним фактом ГУНП в Черкаській області було внесено відомості до ЄРДР за № 10182500000000007 за ч. 2 ст. 286 КК України. 

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з позовними вимогами, ОСОБА_1 мотивувала свої позовні вимоги тим, що вона є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 . Зазначила, що з урахуванням дати народження, вона є пенсіонером за віком.
Крім того зазначила, що вона фактично перебувала на утриманні свого сина ОСОБА_3 , який загинув внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 09 січня 2018 року, тому звернулася з позовними вимогами про відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника. 
Відповідно до вимог ст. 1200 ЦК України особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду) та інші аналогічні виплати, які він одержував.
Отже, чинним законодавством визначено, що до кола осіб які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, належать: 
а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання;
б) дитина потерпілого, народження після його смерті.
Зміст поняття «непрацездатні громадяни» визначено у статті 1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними громадянами вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Відповідно до п.п. 35.1, 35.2 ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-ІV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування протягом тридцяти днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, до якої, крім іншого, додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника.
Основним елементом вимоги відшкодування шкоди є доведення факту перебування особи на утриманні померлого та доведення обставини, що допомога, яка надавалася, була для заявника постійним та основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму ВСУ від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 зазначила, що основним доказом наявності в неї права на отримання відшкодування по втраті годувальника є досягнення нею пенсійного віку та наявність родинних відносин з померлим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди сином.
Зазначає, що суд не звернув уваги на вищевикладені обставини та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні її позовних вимог.
Перевіряючи обгрунтованість таких доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 13 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права у межах наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 25 ЗУ «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника.
Спеціальним законом (ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено надання страховику документів, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, а саме довідку про призначену державну пенсію, надану утриманцям внаслідок втрати годувальника та розмір даної пенсії.
Відповідно до п.п. є п.2 ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника до заяви про виплату страхового відшкодування додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника.
Таким чином, для отримання недоотриманого доходу в зв`язку зі смертю годувальника, позивачу необхідно надати до страховика наступні документи: оригінал довідки про стан сім`ї за життя загиблого, оригінал довідки про доходи загиблого за дванадцять місяців до дорожньо-транспортної пригоди, довідку про призначення утриманцю пенсії у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п.3 ч.2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Згідно із ч. 4 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 
Згідно зі статтею 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільного-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю потерпілого.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з предметом спірних правовідносин та вказав, що в даному випадку доказуванню підлягає доказуванню не лише факт родинних відносин ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.
Для обгрунтування своєї позиції, позивачем надана довідка № 1560 від 07 листопада 2018 року, яка видана Бабанською селищною радою Уманського р-ну Черкаської обл. про те, що станом на момент ДТП 09 січня 2018 року позивач фактично перебувала на утриманні свого сина. Однак, крім вказаної довідки суду не було надано більше ніяких доказів, що свідчили про перебування ОСОБА_1 на утриманні свого сина та її потреби у матеріальній допомозі. Крім того, матеріали справи не містять довідки про доходи загиблого за останні дванадцять місяців до дорожньо-транспортної пригоди, що унеможливлює встановлення обставини наявності доходів останнього щодо утримання своєї матері. 
Сам факт пенсійного віку та проживання однією сім`єю не підтверджує обставини того, що вона перебувала на утриманні.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року під час розгляду справи № 165/325/17, в якому зазначено, що довідка про склад сім`ї, за відсутності доказів, що допомога померлого в ДТП була основним і постійним джерелом існування для позивача не є достатнім доказом перебування позивача на утриманні останнього. 
Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи не забезпечують її прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Так, набуття статусу особи, яка має право на утримання як непрацездатна особа, вона повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць відповідно до ЗУ «Про державний бюджет України». 
ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів передбачених ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ЦК України про те, що вона перебувала на утриманні свого сина та на даний час має дохід, менший від встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць відповідно до ЗУ «Про державний бюджет України» та що допомога померлого була основним та постійним джерелом її існування.
Тому, враховуючи вище встановлені обставини, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами як потреб у матеріальній допомозі так і те, що ОСОБА_3 надавав їй таку допомогу, яка в свою чергу була постійним та основним джерелом її існування. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Лабика Руслана Романовича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 березня 2020 року залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного  судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України (з урахуванням змін внесених Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ).  

Повний текст постанови виготовлено 23 червня 2020 року.

Головуючий                                                В.Г. Бородійчук        

Судді                                                                О.В. Карпенко

                                                               
                                                               Л.В. Нерушак