Постанова
Іменем України 
 
30 квітня  2020 року
м. Київ
 
справа № 456/1140/17
провадження № 61-1232св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,   
відповідач - сільська рада с. Нижня Стинава Стрийського району Львівської області, 
    
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2017 року та додаткове рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року у складі судді Яніва Н. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Струс Л. Б.,   
                                                            ВСТАНОВИВ :                                             
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні  2017 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до сільської ради с. Нижня Стинава Стрийського району Львівської області (далі - сільська рада с. Нижня Стинава та/або сільська рада), у якому просив визнати частково недійсним договір дарування від 23 травня 2008 року, укладений його матір`ю ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , та визнати за ним право власності на господарську будівлю - цегляний сарай.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що сільська рада с. Нижня Стинава Стрийського району Львівської області на подану ним заяву про визнання господарської будівлі його майном, а також заяву-звернення до громади від 10 квітня 2011року, посилаючись на факти його будівництва, видала йому довідку від 18 квітня 2011 року № 188, де визнала, що господарська будівля - цегляна стайня з стодолою була ним побудована на державній землі. 
Проте, коли він мав намір виготовити технічну документацію, сільська рада відмовила йому і порекомендувала звернутися до суду. Також повідомила, що ця господарська споруда на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 23 травня 2008 року належить ОСОБА_3 . Разом із тим, у свідоцтві про право власності на житловий будинок від 15 березня 1993 року, виданому його матері   ОСОБА_4 , цегляний сарай не вказано. 
Виходячи з викладеного, позивач просив позовні вимоги задовольнити.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області                 від 12 грудня 2017 року в задоволенні позову  ОСОБА_1   відмовлено.
Додатковим рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області   від 06 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про часткове визнання недійсним договору дарування відмовлено.    
Постановою Львівського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року  рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області                              від 12 грудня 2017 року та додаткове рішення суду першої інстанції                 від 06 червня 2018 року залишено без змін.
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач не довів належність йому спірного сараю, а вимоги про визнання недійсним договору дарування заявлені до неналежного відповідача.   
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та задовольнити його позовні вимоги.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга   ОСОБА_1 аргументована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір, неповно з`ясували обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не врахували  надані ним докази, які підтверджують факт будівництва спірної будівлі саме ним, та дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні його позову.   
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до сільської ради с. Нижня Стинава Стрийського району Львівської області про визнання права власності, часткове визнання недійсним договору дарування. 
Витребувано із Стрийського міськрайонного суду Львівської області              зазначену справу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що  мати позивача ОСОБА_4 склала заповіт від 15 грудня 1997 року, який посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Чернилевською М. М. та зареєстрований в реєстрі за № 2-6893, відповідно до якого на випадок своєї смерті заповіла належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на                                АДРЕСА_1 , своєму сину ОСОБА_1 . 
Згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно                                   від 16 травня 2008 року  № 18839864 ОСОБА_4  на підставі свідоцтва про право власності, виданого 15 березня 1993 року, зареєстрованого в Стрийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації за № 170 в книзі № 1, за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок А-1, вбиральня Г, сарай Д, огорожа 1, ворота 2.  
Відповідно до договору дарування будинку від 23 травня 2008 року, який посвідчено державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У. Т. та зареєстровано в реєстрі за № 3961,   ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 (брат позивача) житловий будинок разом із належними до нього господарськими спорудами, який  розташований на АДРЕСА_1 та розміщений на землях сільської ради. Житловий будинок А-1, складається з однієї кухні та однієї житлової кімнати площею 17,9 кв.м, до нього належать такі господарські споруди: дерев`яна вбиральня Г, цегляний сарай Д, огорожа, металеві ворота.
Сторонами договору дарування, який оспорюється позивачем в частині дарування сараю, є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , відповідно вони є особами, прав та обов`язків яких безпосередньо стосується спір, проте не залучені до розгляду справи.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування  судами першої та апеляційної інстанційнорм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом статті 328 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 
Положення статті 376 ЦК України поширюється на випадки самочинного будівництва будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, як фізичними так і юридичними особами.
Частиною третьою статті 376 ЦК України визначено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права, лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті З ЦПК України).
Суди встановили, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований спірний сарай,ОСОБА_1 в установленому законом порядку не надавалася.
Також суди встановили, що доказів належності позивачу спірної господарської будівлі та того, що будівництво вказаної будівлі здійснювалось за власні кошти, позивач не надав.      
За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на самочинне будівництво.  
Правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про відсутність передбачених законом підстав для   визнання частково недійсним договору даруваннявід 23 травня          2008 року на ім`я ОСОБА_3 , оскільки сільська рада не є належним відповідачем у даних правовідносинах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Тому колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги з цього приводу.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до оцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.  
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року). 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,                          від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для  залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції тапостанови апеляційного суду- без змін. 
Керуючись статтями 389, 400, 401 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області                                  від 12 грудня 2017 року, додаткове рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року  та постанову Львівського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає. 
                                                                             
Судді:                                                                                      В.  І.  Журавель

                                                                                                 Н. О. Антоненко

                                                                                                 М. М. Русинчук