Номер провадження: 22-ц/813/2102/20 
Номер справи місцевого суду: 520/4053/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бескровний  Я. В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 520/4053/16-ц

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Віцько А.І.,

учасники справи: 
    - позивач – ОСОБА_1 , 
- відповідач – ОСОБА_2 ,
    - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача –  ОСОБА_3 ,  
- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – 1) Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», 2) Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «Галицька»,

    розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача –  ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «Галицька», про визнання особи винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Бескровного Я.В. о 12 годині 03 хвилині 17 жовтня 2018 року,

встановив:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеною уточненою у серпні 2017 року позовною заявою, в якій остаточно просить визнати ОСОБА_2 винним у скоєні дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП), яка сталася 16.09.2015 року о 21 год. 30 хв. на перехресті вул. Академіка Корольова та вул. Люстдорфська дорога Київського районну м. Одеси, за участю водія ОСОБА_3 , який керував автомобілем «БМВ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та мотоциклом «Сузукі», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 ..
ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що 16.09.2015 року о 21 год. 30 хв. на перехресті вул. Академіка Корольова та вул. Люстдорфська дорога Київського району м. Одеси сталася дорожньо-транспортна пригода за участю водія ОСОБА_3 , який керував автомобілем «БМВ», р/номер НОМЕР_1 , та мотоциклом «Сузукі», р/номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .. Після зіткнення транспортні засоби отримали значні механічні пошкодження. 16.10.2015 року працівниками ДАІ було оформлено Протокол про адміністративне правопорушення серії НОМЕР_3 відносно ОСОБА_3 .. 25.03.2016 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено постанову по справі №522/22372/15-п, відповідно до якої провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 було закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Проте судом не було встановлено винну особу в скоєнні ДТП.
На виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач 21.09.2015 року подав письмове повідомлення на адресу АТ «СГ «ТАС» про настання ДТП. Страховою компанією було організовано проведення огляду пошкодженого автомобіля позивача. Проте, на звернення позивача про суму оціненої шкоди Страхова компанія інформації не надала. 
20.10.2015 року позивач надав на адресу страхової компанії заяву про страхове відшкодування із повним пакетом документів.
У січні 2016 року позивач відремонтував пошкоджений автомобіль. Загальна сума витрат склала - 30 125 грн.. З урахуванням розміру страхової суми (ліміту відповідальності) у розмірі – 50 000 грн., суми франшизи – 1 000 грн., сума страхового відшкодування, яка повинна бути виплачена складає - 29 125 грн.. Однак, дана сума позивачу не була виплачена страховою компанією (Т. 1 а. с. 2 – 8, 121 – 125).
У судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача підтримав доводи та вимоги позову.
Представник відповідача у судовому засіданні суду першої інстанції, посилаючись на недоведеність вини відповідача, заперечував проти задоволення позовних вимог. Просив у задоволенні позову відмовити.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, в судове засідання суду першої інстанції не з`явились (Т. 1, а. с. 238).
Рішенням Київського районного суду від 17 жовтня 2018 року в задоволені позовних вимог було відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що постановою судді Приморського районного суду м. Одеси від 25.03.2016 року закрито провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.
З даної постанови слідує, що 16.09.2015 року о 21.30 годині ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «БМВ», д/н НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Ак. Корольова у м. Одесі на перехресті з вул. Люстдорфська дорога, здійснив виїзд на перехрестя на заборонений сигнал світлофору, внаслідок чого скоїв зіткнення із водієм мотоцикла марки «Сузукі», д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 .. Внаслідок вказаних дій водій ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, а транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Проаналізувавши постанову Приморського районного суду м. Одеси від 25.03.2016 року, суд встановив, що судовим рішенням не встановлено вини відповідача ОСОБА_3 у скоєнні ДТП, що мала місце 16.09.2015 року.
Згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5885903 від 05.03.2015 року, автомобіль «БМВ», д/н НОМЕР_1 , застрахований у ПрАТ "Страхова група "Галицька".
Мотоцикл відповідача ОСОБА_2 «Сузукі», д/н НОМЕР_2 , на момент ДТП був застрахований у ПрАТ "Страхова група "ТАС".
За клопотанням сторони позивача судом було призначено судову автотехнічну експертизу. Після призначення зазначеної експертизи на адресу суду надійшло клопотання експерта, у якому він просив задати вихідні дані (циклограму роботи світлофорів, встановити сигнал світлофора, на який рухалися учасники пригоди, швидкість транспортних засобів, момент настання небезпеки для кожного з водіїв та інше). На виконання клопотання суд ознайомив з ним учасників справи та запропонував надати такі дані. Від представника відповідача жодних даних не надійшло. Представник позивача надав суду письмові пояснення (заяву) у якій зазначив необхідні для проведення експертизи дані.
Згідно висновку №17-5132 від 21.05.2018 р. дії водія мотоцикла Сузукі, що не відповідали вимогами п. 8.7.3 (е) та 16.3 ПДР, з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку з ДТП. Суд першої інстанції, оцінивши висновок експерта №17-5132 від 21.05.2018 року, у розумінні вимог ст. 78 ЦПК України, визнав його недопустимим та відхилив його, оскільки вихідні дані для проведення експертизи представник позивача отримав без допиту у судовому засіданні учасника ДТП ОСОБА_3 , клопотань про його допит не заявлено.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції, проаналізувавши встановлені обставини та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає (Т. 1, а. с. 240 – 241).
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що при розгляді справи судом не було належним чином досліджено письмові та речові докази. Суд оцінюючі докази за своїм внутрішнім переконанням, не розглянув всі обставини справи в сукупності всебічно, повно та об`єктивно, відповідно до вимог законодавства. Зазначає про допустимість вищевказаного висновку експерта, як доказу обґрунтованості вищенаведених вимог позову.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки не повідомили. Відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надали.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні вищевказаних вимог позову. Між тим, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне. 
На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 25.03.2016 року закрито провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 щодо вчинення останнім правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного правопорушення (Т. 1, а. с. 16).
З постанови вбачається, що 16.09.2015 року о 21.30 годині ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «БМВ», д/н НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Ак. Корольова у м. Одесі на перехресті з вул. Люстдорфська дорога, здійснив виїзд на перехрестя на заборонений сигнал світлофору, внаслідок чого скоїв зіткнення із водієм мотоцикла марки «Сузукі», д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, а транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
06.06.2016 року постановою апеляційного суду Одеської області залишено без змін постанову Приморського районного суду м. Одеси від 25.03.2016 року (Т. 1, а. с. 129).
Між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема – відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Згідно з ч. ч. 1, 2 .ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її права не було порушено (упущена вигода).
Як зазначалось вище, постановою Приморського районного суду м. Одеси від 25.03.2016 року закрито провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 щодо вчинення останнім правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного правопорушення.
Вказану у попередньому абзаці постанову суду першої інстанції в подальшому було оскаржено в апеляційному порядку. З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_2 – адвокат Гудков С.О. подав на неї апеляційну скаргу, вважав її незаконною та необґрунтованою, посилався на те, що суд першої інстанції не встановивши вину ОСОБА_3 у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, безпідставно закрив провадження в справі на підставі ст. 247 п. 7 КУпАП. Просив постанову суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою визнати винним ОСОБА_3 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження у справі закрити у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП.
Між тим, за результатами розгляду вказаної адміністративної справи апеляційним судом Одеської області 06.06.2016 року було ухвалено постанову, якою апеляційну скаргу відхилено, постанову суду першої інстанції залишено без змін.
Отже, судами першої та апеляційної інстанцій в порядку адміністративного провадження, розглянуто адміністративні матеріали, складені відносно ОСОБА_3 .. При їх розгляді питання щодо винуватості ОСОБА_2 не розглядалося.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Із врахуванням презумпції вини заподіювана шкоди, яка міститься у положеннях ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.
Відповідно до норм ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
При дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватись на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Преюдиційні факти – це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.
При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цивільний позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. 
Вказану вище правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 234/16272/15-ц.
 
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, питання про відповідальність кожного з володільців джерела підвищеної небезпеки перед іншим з них за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки самим джерелам підвищеної небезпеки, вирішується за правилом: шкода, заподіяна одному з володільців з вини іншого – відшкодовується винним; при наявності лише вини володільця, якому заподіяна шкода, вона йому не відшкодовується; при наявності вини обох володільців – розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного; при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди – жоден з них не має права на відшкодування. 
 
Ураховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про неможливість встановлення винуватості ОСОБА_2 у вчиненні вищенаведеного адміністративного правопорушення, оскільки у позові не заявлено вимог про відшкодування завданої майнової шкоди до ОСОБА_2 , інших осіб. Вирішення питання тільки про винуватість особи у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, може встановлюватися тільки під час розгляду адміністративних матеріалів, складених відносно цієї особи. 
 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність вимог апеляційної скарги. Доводи апеляційної скарги є такими, які не мають наслідку задоволення вимог позову, а отже на увагу суду не заслуговують.
 
Між тим, з урахуванням помилкового обґрунтування судом першої інстанції підстав відмови у задоволенні позову, вимоги апеляційної скарги є частково обґрунтованими, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
За правилами ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову за вищевказаного обґрунтування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський 
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.

РішенняКиївського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2018 року – змінити в частині обґрунтування підстав відмови у позові. 

В решті рішення – залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 

Повний текст постанови складено 17 березня 2020 року. 

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе