ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/91/20 Справа № 171/2523/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 171/2523/13-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:
позивач - Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України",
відповідач -  ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_2 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2013 року, яке постановлено суддею Марченко Н.В. у місті Апостолове Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 24 жовтня 2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

У  вересні 2013 року Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (надалі - ПАТ «Ощадбанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про стягнення боргу за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі договору відновлювальної кредитної лінії № 237 від 15.08.2008 року, укладеним між ПАТ «Ощадбанк»  та ОСОБА_1 , остання отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 190 000,00 грн. з виплатою відсотків за користування кредитом щомісячно у розмірі 21,00 % річних, на строк до 14.08.2013 року.
Однак, відповідачка належним чином умови договору не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 243 441,43 грн., з яких: заборгованість по кредиту у розмірі 176 499,00 грн., по нарахуванню не сплачених відсотків у розмірі 48 311,33 грн., пеня за несвоєчасну сплату відсотків та кредиту у розмірі 18 631,10 грн. 
У добровільному порядку відповідачка зазначену суму боргу сплатити відмовляється, тому, на підставі вищевказаного, позивач просив стягнути з відповідачки вказану заборгованість та витрати по справі.
Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2013 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором №237 від 15.08.2008 року, у розмірі 243 441,43 грн., з яких: заборгованість по кредиту у розмірі 176 499,00 грн., по нарахуванню не сплачених відсотків у розмірі 48 311,33 грн., пеня за несвоєчасну сплату відсотків та кредиту у розмірі 18 631,10 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк»  судовий збір в сумі 2 434 грн. 41 коп
Ухвалою цього ж суду від 06 лютого 2014 року задоволено заяву ОСОБА_1 про розстрочку виконання рішення суду.
Розстрочено виконання ОСОБА_1 рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24.10.2013 року про стягнення заборгованості на користь ПАТ «Ощадбанк» до 25.12.2016 року та встановлено наступний графік погашення заборгованості: з січня 2014 року по грудень 2014 року у сумі 4500 гривень кожного місяця, з січня 2015 року по грудень 2015 року у сумі 5500 гривень кожного місяця, з січня 2016 року по грудень 2016 року у сумі 9235,84 гривень кожного місяця.
У задоволенні заяви ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення суду відмовлено.
В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та прийняття ним до розгляду документів, які складені від імені ОСОБА_2 невідомою особою. Зокрема, апелянт стверджує, що ніколи не писав заяву про розгляд справи за його відсутності та навіть не повідомлявся судом про час та місце розгляду справи. Також стверджує, що не звертався до суду із заявою про розстрочення виконання рішення суду та не писав заяви про визнання позовних вимог. Крім того, зазначає, що він ніколи не підписував графік погашення заборгованості та суд розгляду справу без оригіналів документів, які б могли підтвердити факт отримання відповідачем кредитних коштів. Крім іншого, на думку третьої особи, позов підписано від імені ПАТ «Ощадбанк» не уповноваженою особою.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ПАТ «Ощадбанк» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Відповідачка ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_3 , будучи завчасно (27 травня 2020 року) належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (про що свідчить розписка щодо повідомлення про призначення справи до розгляду на 09 годину 55 хвилин 02 червня 2020 року – т. 3 а.с. 122), в судове засідання не з`явилися і про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ПАТ «Ощадбанк» - Глазунову А.М., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 15.08.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та відповідачкою ОСОБА_1 , укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 237, за умовами якого остання отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 190 000,00 грн., з виплатою відсотків за користування кредитом щомісячно у розмірі 21,00 % річних, на строк до 14.08.2013 року (т. 1 а.с. 4-6).
Позичальниця ОСОБА_1 взяті на себе кредитні зобов`язання не виконувала належним чином, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором, яка, станом на 03.09.2013 року, за підрахунками позивача становить 243 441,43 грн., з яких: заборгованість по кредиту у розмірі 176 499,00 грн., по нарахуванню не сплачених відсотків у розмірі 48 311,33 грн., пеня за несвоєчасну сплату відсотків та кредиту у розмірі 18 631,10 грн.
30 липня 2013 року позивач направив на адресу відповідачки ОСОБА_1 вимогу про погашення заборгованості по кредиту (т. 1 а.с. 7), яка отримана останньою 03 серпня 2013 року (т. 1 а.с. 8).
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Ощадбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з боржниці ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_1 не виконувала умови договору в повному обсязі та заявлені позовні вимоги визнала у повному обсязі, що є підставою для стягнення на користь позивача суми заборгованості за кредитом. При цьому, судом враховано й те, що третя особа ОСОБА_2 теж визнав позовні вимоги ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до  ч. 1 ст. 1046, ч.1 ст. 1048 ЦК України,  за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором або законом.
Частина перша статті  1049, ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачають, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статі 1048 цього Кодексу.
Стаття 1054 ЦК України передбачає, що  за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Зі змісту укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та відповідачкою  ОСОБА_1 .Договору  відновлювальної кредитної лінії № 237 рокувід 15 серпня 2008 року вбачається, що сторони встановили строк дії договору – повернення кредиту, сплату процентів за користування ним та  неустойки в строк до  14 серпня 2013 року включно.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. 
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України).
Як передбачено ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав належним чином, надавши відповідачці ОСОБА_1 кредит в розмірі 190 000,00 грн., тоді як остання допустила порушення виконання взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 243 441,43 грн., що визнано відповідачкою ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_2 в суді першої інстанції, шляхом подання заяв про визнання позову, що за умовами ч. 4 ст. 206 ЦПК України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову за наявності на те законних підстав. Суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання позову відповідачем і продовжує судовий розгляд виключно у випадку, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
При цьому, колегією суддів враховується, що відповідачка ОСОБА_1 погодилась із рішенням суду першої інстанції та не скористалась своїм правом на його оскарження в суді апеляційної інстанції, що свідчить про її згоду з висновками суду першої інстанції щодо отримання нею кредитних коштів та про розмір заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим доводи ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 щодо не доведення позивачем ПАТ «Ощадбанк» належними та допустимим доказами факту видачі позичальниці ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 190 000,00 грн. та наявності заборгованості за кредитом, колегією суддів відхиляються.
З урахуванням вищенаведеного, колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги третьої особи ОСОБА_2 про те, що суд розглянув справу без оригіналів документів, які б могли підтвердити факт отримання відповідачкою ОСОБА_1 кредитних коштів, адже в суді першої інстанції остання не заперечувала проти заявлених позовних вимог, визнавши позовні вимоги у повному обсязі та не скористалась своїм правом на оскарження зазначеного судового рішення.
Крім того, третя особа ОСОБА_2 , який є чоловіком відповідачки ОСОБА_1 та, з метою забезпечення виконання останньою взятих на себе зобов`язань за Договором   відновлювальної кредитної лінії № 237 рокувід 15 серпня 2008 року, уклав з Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк»,  Іпотечний договір №093/08 від 18 серпня 2008 року (т. 1 а.с. 8-10),теж визнав позовні вимоги ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Оскільки, в апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_2 стверджував, що не писав заяви про визнання позовних вимог, колегією суддів, ухвалою від 26 листопада 2019 року було частково задоволено клопотання представника  відповідачки   ОСОБА_1  та третьої особи ОСОБА_2  – ОСОБА_3   про призначення судової почеркознавчої експертизи та призначено по справі судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено питання: Чи підписана заява (т. 1 а.с. 37) від 24.10.2013 року про слухання справи без ОСОБА_2 та про визнання ним заявлених позовних вимог ОСОБА_2 чи іншою особою?
Згідно висновку експерта №5520-19 від 13 березня 2020 року, підпис від імені ОСОБА_2 в заяві від імені ОСОБА_2 в Апостолівський районний суд Дніпропетровської області про слухання справи (за позовом «Держощадбанку» про стягнення заборгованості) без участі заявника та про визнання ним заявлених позовних вимог від 24 жовтня 2013 року виконаний саме ОСОБА_2 (т. 3 а.с. 107-119), що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.
Колегією суддів перевірено розрахунок розміру заборгованості за кредитом (станом на 03 вересня 2013 року), наданий позивачем, та з`ясовано, що він визначений у відповідності із умовами Договору  відновлювальної кредитної лінії № 237 рокувід 15 серпня 2008 року, який підписано сторонами та який є чинним. 
Відповідачкою ОСОБА_1 в суді першої інстанції позовні вимоги визнано та в апеляційному порядку рішення суду не оскаржено, а третьої особою ОСОБА_2 , який теж визнав заявлені позовні вимоги в суді першої інстанції, в апеляційній скарзі розрахунку позивача не спростовано та власного розрахунку заборгованості суду не надано.
Разом з тим, з метою забезпечення всебічного розгляду справи, колегією суддів  апеляційної інстанції було зобов`язано   ПАТ «Ощадбанк» надати Дніпровському апеляційному суду кредитну справу за Договором відновлювальної кредитної лінії № 237 від 15.08.2008 року, в тому числі, оригінал Договору відновлювальної кредитної лінії № 237 від 15.08.2008 року та всіх додатків до нього, оригінал видаткового касового ордеру на видачу кредитних коштів за Договором відновлювальної кредитної лінії № 237 від 15.08.2008 року та виписку про рух коштів по рахунку за Договором відновлювальної кредитної лінії № 237 від 15.08.2008 року. 
Вимоги суду апеляційної інстанції виконано у повному обсязі, за винятком оригіналу видаткового касового ордеру на видачу кредитних коштів за Договором відновлювальної кредитної лінії № 237 від 15.08.2008 року, який було знищено за закінченням строків зберігання 28 липня 2014 року, згідно протоколу №3 (т. 2 а.с. 10-14), адже термін кредитування закінчився у серпні 2013 року та у листопаді 2013 році набрало законної сили рішення про стягнення заборгованості за цим договором. 
З урахуванням цих обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання адвоката Кононенка О.В. щодо зобов`язання позивача надати суду апеляційної інстанції докази отримання позичальницею кредитних коштів, перевіряючи розрахунок заборгованості за кредитом за наявними матеріалами справи.
За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.
Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Дослідивши виписку за особовим рахунком ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що позивачем ПАТ «Ощадбанк» належними та допустимим доказами підтверджено факт наявності заборгованості за Договором відновлювальної кредитної лінії № 237 від 15.08.2008 року, у визначеному позивачем розмірі станом на 03 вересня 2013 року, і доказів протилежного суду апеляційної інстанції не надано.
Доводи представника відповідачки ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 – ОСОБА_3 щодо визнання наданих банком доказів неналежними (т. 3 а.с. 2-6), колегією суддів відхиляються, як такі, що спростовуються вищевикладеним.
За таких обставин,  суд першої інстанції, дослідивши умови  Договору  відновлювальної кредитної лінії № 237 рокувід 15 серпня 2008 року та розрахунок заборгованості за цим Договором, встановивши факт неналежного виконання позичальницею ОСОБА_1   зобов`язань за укладеним кредитним договором щодо погашення кредиту, сплати відсотків за його користування та пені,  з урахуванням наявних в матеріалах справи заяв відповідачки ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 про визнання позовних вимог, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог банку щодо стягнення боргу з відповідачки ОСОБА_1 у розмірі 243 441,43 грн.
Правильність таких висновків суду першої інстанції підтверджується й заявою відповідачки ОСОБА_1 , про розстрочення виконання рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2013 року, що беззаперечно підтверджує згоду останньої, як з наявністю заборгованості за кредитом, так і з її розміром.
В суді апеляційної інстанції, відповідачка ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , та їх представник адвокат Кононенко О.В. заявили клопотання про призначення судово-економічної та почеркознавчої експертиз, в задоволенні яких колегією суддів відмовлено, шляхом постановлення усної ухвали без виходу до нарадчої кімнати, з огляду на наступне.
Так, відповідачка ОСОБА_1 не ставила перед судом першої інстанції питання про призначення судово-економічної експертизи, а третя особа ОСОБА_2 не обґрунтовував апеляційну скаргу не проведенням судом першої інстанції судово-економічної та почеркознавчої експертизи, не клопотав про призначення таких експертиз в апеляційній скарзі, а тому суд апеляційної інстанції не має підстав для вирішення цих питань, як таких, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції та виходять за межі вимог, заявлених в апеляційній скарзі, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Також, необхідно зауважити й на тому, що відповідачка по справі ОСОБА_1 звернулася до суду апеляційної інстанції із зустрічним позовом до ПАТ «Ощадбанк» про визнання кредитного договору недійсним (т. 1 а.с. 121-125), який долучено до матеріалів справи, однак не розглядається колегією суддів, оскільки зустрічний позов до суду першої інстанції не подавався та не був предметом судового розгляду у суді першої інстанції, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями на розгляд зустрічного позову.
Доводи апеляційної скарги третьої особи ОСОБА_2 про те, що він взагалі не повідомлявся про час та місце розгляду справи та суд першої інстанції прийняв до розгляду документи, які складені від його імені невідомою особою, спростовуються висновком експерта №5520-19 від 13 березня 2020 року та наявним в матеріалах справи зворотним поштовим повідомленням про вручення ОСОБА_2 судової кореспонденції (т. 1 а.с. 33).
Доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява від імені ПАТ «Ощадбанк» підписана не уповноваженою особою, колегією суддів не приймаються з огляду на те, що позов подано до суду 19 серпня 2013 року та підписано представником ПАТ «Ощадбакн» Коваленко Т.П., яка діяла на підставі Довіреності від 13 червня 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І.О. та зареєстрованої в реєстрі за №1321 (т. 1 а.с. 13-14). Відповідно ж до підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України у редакції Закону України № 1401-VIII від 2 червня 2016 року «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції – з 1 січня 2019 року, що свідчить про наявність у представника повноважень на представництво інтересів в суді першої інстанції на підставі нотаріально завіреної довіреності у 2013 році.
Посилання ж на те, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань №24603201 від 26.06.2019 року, про припинення Криворізького відділення №7897 шляхом ліквідації 15 січня 2007 року, колегією суддів не приймаються, як такі, що взагалі не мають правового значення для вирішення даного спору, адже позовну заяву подано ПАТ «Ощадбанк», а не філією чи відділенням банку (т. 1 а.с. 2). 
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2013 року залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 05 червня 2020 року.

Головуючий:         
                                       
Судді: