ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року	Львів	Справа № 813/2783/16 пров. № А/857/1181/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.
суддів:                                                                      Заверухи О.Б., Старунського Д.М.,
за участю секретаря судових засідань –                     Чопко Ю.Т.
представника відповідача –                                        Купновицького Н.С.
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 06 грудня 2019 року (головуючий суддя: Клименко О.М., місце ухвалення - м. Львів, дата складення повного тексту рішення – 10.12.2019) у справі за адміністративним позовом Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Львівського комунального підприємства «Центральне» про стягнення заборгованості, –

встановив:

Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, 12.08.2019 звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з Львівського комунального підприємства «Центральне» борг в сумі 76312,97 грн.
Обґрунтовує позов тим, що відповідно до актів Головного управління Держпраці у Львівській області Львівським комунальним підприємством «Центральне» не виконується норматив робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів за 2014 та 2015 роки, у кількості 2 осіб. Середньорічна заробітна плата штатного працівника за 2014 рік у відповідача становила 20389,74 грн, отже сума адміністративно-господарських санкцій, що підлягає сплаті становить 40779,48 грн. Останнім днем сплати адміністративно-господарських санкцій є 15 квітня 2015 року. Сума пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій за період з 16.04.2015 року по 25.07.2016 року (467 днів) складає 9522,13 грн.    Оскільки, відповідач у встановлений термін не сплатив вищезазначені суми, загальна заборгованість перед відділенням Фонду за 2014 рік становить 50 301,61 грн: у тому числі адміністративно-господарські санкції 40 779,48 грн., пеня 9 522,13 грн. 
Також, позивач зазначає, що відповідно до акту перевірки за 2015 рік, середньооблікова кількість штатних працівників відповідача у 2015 році становила 41 особа, з них середньооблікова чисельність фактично працюючих інвалідів 1 особа. Отже, відповідачем не виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у кількості 1 особи. Середньорічна заробітна плата штатного працівника за 2015 рік у відповідача становила 24 760,98 грн, тобто сума адміністративно-господарських санкцій, що підлягає сплаті складає 24 760,98 грн. Останнім днем сплати адміністративно-господарських санкцій є 15 квітня 2016 року. Сума пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій за період з 16.04.2016 року по 25.07.2016 року (101 день) складає 1250,38 грн. Оскільки відповідач у встановлений термін не сплатив вищезазначені суми, загальна заборгованість перед відділенням Фонду за 2015 рік становить 26 011,36 грн: у тому числі адміністративно-господарські санкції 24 760,98 грн., пеня 1 250,38 грн. Загальна заборгованість перед відділенням Фонду становить 76 312,97 грн. 
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2017  позов задоволено.
Постановою Верховного Суду від 31 липня 2019 року касаційну скаргу Львівського комунального підприємства «Центральне» задоволено частково. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2017 року скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального, а тому просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на аналогічні підстави викладені в позовній заяві.
Представник позивач Купновицький Н.С. у судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, його участь в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що з 04.07.2016 по 07.07.2016 Головним управлінням Держпраці у Львівській області проведено перевірку про додержання Львівським комунальним підприємством «Центральне» законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зокрема, виконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.
За результатами проведеної перевірки складено акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 13011311072, у якому зафіксовано, що Львівським комунальним підприємством «Центральне» не виконується норматив робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів за 2014 та 2015 роки. За 2014 рік середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві у 2014 році становила 39 осіб, з них середньооблікова чисельність фактично працюючих інвалідів 0 осіб. Норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2014 році для підприємства становив 2 особи. Вказано, що підприємством не виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у кількості 2 осіб. Середньорічна заробітна плата штатного працівника за 2014 рік становила 20389,74 грн. За 2015 рік середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві у 2015 році становила 41 особа, з них середньооблікова чисельність фактично працюючих інвалідів - 1 особа. Норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів становив 2 особи. Середньорічна заробітна плата штатного працівника за 2015 рік становила 24760,98 грн.
Посилаючись на те, що Львівським комунальним підприємством «Центральне» не виконано нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів за 2014 – 2015 роки, Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з позовом, у якому просило стягнути: за 2014 рік - адміністративно-господарські санкції у сумі 40779,48 гр. та пеню у сумі 9522,13 грн.; за 2015 рік - адміністративно-господарські санкції у сумі 24760,98 грн. та пеню у сумі 1250,38 грн.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідач під час розгляду справи довів, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення щодо недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, а тому останній, звільняється від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності, зокрема, від сплати адміністративно-господарських санкцій. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 № 875-ХІІ, тут і надалі в редакції чинні на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 875-ХІІ), забезпечення  прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання  роботи вдома, здійснюється   шляхом  їх  безпосереднього  звернення  до підприємств,  установ,  організацій чи до державної служби зайнятості.
Згідно  ч. 3 ст. 18 Закону № 875-ХІІ, Підприємства, установи,  організації,  фізичні   особи,   які використовують  найману працю,  зобов`язані виділяти та створювати робочі  місця  для  працевлаштування  інвалідів,  у   тому   числі спеціальні   робочі  місця,  створювати  для  них  умови  праці  з урахуванням індивідуальних програм  реабілітації  і  забезпечувати інші    соціально-економічні    гарантії,    передбачені    чинним законодавством,  надавати державній службі зайнятості  інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів,  і звітувати Фонду   соціального   захисту   інвалідів   про   зайнятість    та працевлаштування  інвалідів  у  порядку,  встановленому  Кабінетом Міністрів України.
Отже,   обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості. У свою чергу, закон не покладає обов`язок на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників – інвалідів.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № П/811/693/17, від 02.05.2018 у справі № 804/8007/16, від 13.06.2018 у справі № 819/639/17, від 20.05.2019 у справі № 820/1889/17.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 875-ХІІ, для  підприємств,  установ,  організацій, у тому числі  підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних  осіб,  які  використовують найману працю, установлюється норматив  робочих  місць  для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох    відсотків    середньооблікової   чисельності   штатних працівників  облікового  складу  за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.  
Згідно ч. 2 ст. 19 Закону № 875-ХІІ, підприємства, установи,    організації,    у    тому    числі підприємства,  організації  громадських   організацій   інвалідів, фізичні   особи,  які  використовують  найману  працю,  самостійно розраховують  кількість   робочих   місць   для   працевлаштування інвалідів  відповідно до нормативу,  встановленого частиною першою цієї  статті,  і  забезпечують  працевлаштування  інвалідів.   При розрахунках   кількість   робочих  місць  округлюється  до  цілого значення.
Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону № 875-ХІІ, виконанням нормативу робочих місць  у  кількості,  визначеній згідно з частиною першою цієї статті,  вважається працевлаштування підприємством,   установою,    організацією,    у    тому    числі підприємством,  організацією  громадських  організацій  інвалідів, фізичною особою,  яка використовує найману працю,  інвалідів,  для яких це місце роботи є основним. 
Згідно ч. 1 ст. 20 Закону № 875-ХІІ, Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства,   організації   громадських  організацій  інвалідів, фізичні    особи,    які    використовують   найману   працю,   де середньооблікова   чисельність   працюючих  інвалідів  менша,  ніж установлено  нормативом,  передбаченим  статтею  19  цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів    адміністративно-господарські   санкції,   сума   яких визначається  в  розмірі  середньої  річної  заробітної  плати  на відповідному  підприємстві,  установі,  організації,  у тому числі підприємстві,   організації   громадських  організацій  інвалідів, фізичної  особи,  яка  використовує найману працю, за кожне робоче місце,  призначене  для  працевлаштування  інваліда  і  не зайняте інвалідом.  Для  підприємств,  установ,  організацій, у тому числі підприємств,   організацій   громадських   організацій  інвалідів, фізичних   осіб,   на  яких  працює  від  8  до  15  осіб,  розмір адміністративно-господарських  санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в   розмірі   половини   середньої   річної  заробітної  плати  на відповідному  підприємстві,  в установі, організації, у тому числі підприємстві,  організації  громадських  організацій  інвалідів, у фізичної  особи,  яка  використовує  найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю  утримуються  за  рахунок  коштів державного або місцевих бюджетів. 
Порушення термінів    сплати    адміністративно-господарських санкцій  тягне  за  собою  нарахування  пені.  Пеня   обчислюється виходячи  з  120  відсотків  річних облікової ставки Національного банку України,  що діяла на момент сплати,  нарахованої  на  повну суму недоїмки за весь її строк. (ч. 2 ст. 20 Закону № 875-ХІІ).
З системного аналізу вказаних норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що для підприємств, установ, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю,   законодавством встановлюється обов`язковий норматив робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, а також передбачається сплата підприємствами адміністративно-господарських санкцій у разі порушення встановлених нормативів щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю. 
При цьому, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов`язковим платежем), обов`язкова сплата яких передбачена Конституцією України, Податковим кодексом України чи іншим нормативним актом, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.   Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року № 5067-VІ» (набрав чинності з 01 січня 2013 року), роботодавці зобов`язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).
Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що обов`язок підприємств подавати центрам зайнятості дані про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів саме щомісяця був встановлений Законом України від 01 березня 1991 року № 803-XII «Про зайнятість населення», який втратив чинність 01 січня 2013 року, а тому до спірних правовідносин не може бути застосований.
Отже, з 01 січня 2013 року періодичність подання звітів 3-ПН не була регламентована законом.
Вказане питання врегульоване з прийняттям Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 (далі - Наказ № 316).
Згідно з Наказом № 316 форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.
Наказ № 316 набрав чинності 12 липня 2013 року, а тому з цієї дати встановлено обов`язок підприємств подавати форму 3-ПН не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії.
Тобто, на час спірних правовідносин законодавство не встановлювало обов`язку підприємств подавати форму 3-ПН щомісячно чи з будь-якою іншою періодичністю. У 2014-2015 роках, за які до відповідача застосовано санкції, існував обов`язок підприємств подавати форму 3-ПН не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії.
Підтвердження актуальності вакансій роботодавцем законодавством на час спірних правовідносин не передбачено.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 813/2783/16 від 30.07.2019.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що до матеріалів справи додано копії звітів форми 3-ПН, поданих Львівським комунальним підприємством «Центральне» до центру зайнятості від 10.12.2015, 12.11.2015, 14.05.2014, 09.01.2014.
Проаналізувавши вказані звіти, суд апеляційної інстанції вважає, що у них відповідно до вимог Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316, зазначено основні дані про вакансії, та вказано вакансії, на які можуть бути працевлаштовані громадяни, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, зокрема у пункті 4 звітності вказано – «інваліди».   
Таким чином, відповідачем в період 2014-2015 років у повній мірі виконано свій обов`язок щодо подання звітності форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу», а також здійснено усіх належних заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що докази того, що Львівське комунальне підприємство «Центральне» створювало перешкоди для працевлаштування осіб з інвалідністю чи вчиняло інші дії або бездіяльність, які б вказували на суб`єктивне невиконання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування, вказаної категорії осіб, в матеріалах справи відсутні, не здобуті такі і під час нового розгляду справи в суді апеляційної інстанції.      
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки ЛКП «Центральне» до центру зайнятості подало звіт форми № 3-ПН про наявність вакансій з часу їх відкриття на працевлаштування осіб з інвалідністю, а тому, у діях відповідача відсутня вина у не працевлаштуванні осіб з інвалідністю, наявність якої є обов`язковою умовою застосування штрафних санкцій, у зв`язку з чим, позовні вимоги про стягнення з відповідача адміністративно-господарський санкцій є необґрунтованими.
Таким чином, апеляційна скарга Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Керуючись ст. ст.  310, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –

постановив:

апеляційну скаргу Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року у справі № 813/2783/16 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	Д. М. Старунський  	
Повне судове рішення складено 30.03.2020.