ПОСТАНОВА
Іменем України

29 квітня 2020 року 
Київ
справа №826/4291/17
адміністративне провадження №К/9901/68347/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Дашутіна І. В., 
суддів Мартинюк Н. М., Шишова О. О.,
розглянув в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.07.2018 у складі судді Келеберди В. І. та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2018 у складі колегії суддів: Ганечко О. М., Федотова І. В., Коротких А. Ю. у справі № 826/4291/17 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Міністерства соціальної політики України, Міністерства соціальної політики України про визнання протиправними та скасування рішень, наказів, зобов`язання вчинити дії, - 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
1. ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Міністерства соціальної політики України та Міністерства соціальної політики України, в якому (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог) просили суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державного секретаря Міністерства соціальної політики України Іванкевича В. від 06.03.2017 про погодження структури Державної служби зайнятості (Центрального апарату);
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 06.03.2017 № 18 «Про зміни в організації праці Державної служби зайнятості (Центрального апарату) з 06.03.2017;
- визнати протиправним та скасувати рішення Державного секретаря Міністерства соціальної політики України Іванкевича В. від 15.12.2017 про погодження структури Державної служби зайнятості (Центрального апарату);
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 15.12.2017 № 174 «Про зміни в організації праці Державної служби зайнятості (Центрального апарату) з 15.12.2017;
- поновити дію структури Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 13.06.2016 з 06.03.2017;
- стягнути з відповідачів на користь позивачів сплачений судовий збір у загальній сумі 2 304,80 грн.
2. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.07.2018 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
2.1. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2018 апеляційну скаргу позивачів залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. 
3.          Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:
3.1. 06 березня та 15 грудня 2017 року структуру Центрального апарату Державної служби зайнятості погоджено Міністерством соціальної політики України в особі Державного секретаря Міністерства Іванкевича В. та затверджено в.о. голови Державної служби зайнятості (керівника Центрального апарату) Ярошенко В.
3.2. На підставі погоджених та затверджених структур в.о. голови Державної служби зайнятості Ярошенко В. видано накази від 06 березня та від 15 грудня 2017 року «Про зміни в організації праці Державної служби зайнятості (Центрального апарату).
3.3. Вважаючи, що у Державного секретаря Міністерства соціальної політики України Іванкевича В. відсутні повноваження щодо погодження структури Центрального апарату Державної служби зайнятості позивачі звернулися до суду із вказаним позовом.
4. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вказав на те, що до повноважень Державного секретаря Мінсоцполітики, як вищої посадової особи з числа державних службовців міністерства, належить повноваження щодо затвердження структури Державної служби зайнятості (Центрального апарату). Крім того, судами було встановлено, що структура  Державної служби зайнятості (Центрального апарату) погоджувалася також з першим заступником Мінсоцполітики Крентовською О., про що свідчить її підпис на наданих до матеріалів справи на запит суду копіях документів. 
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
5.           Позивачами подано касаційну скаргу, в якій вони просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
5.1. Доводи касаційної скарги, грунтуються на тому, що судами першої та апеляційної інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права.
5.2. Позивачі зазначають про те, що судами попередніх інстанцій не було оцінено доводи стостовно того, що виключно до повноважень Міністра соціальної політики України належить питання затвердження та погодження структури Державної служби зайнятості (Центрального апарату). Крім того, скаржники стверджують, що судами також належним чином не надано оцінки питанням розподілу обов`язків між Міністром соціальної політиики України, його першим заступником та заступниками.
6. Відповідачами подано відзиви на касаційну скаргу, в яких викладено незгоду з доводами касаційної скарги стосовно неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права. 
                                                                      МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
7. Відповідно до частини другої статті 19 Конституція України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
8. Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
9. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги стосовно характеру спірних правовідносин Верховний Суд зазначає наступне.
10. Відповідно до Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 423 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, надалі - Положення № 423) Мінсоцполітики є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема у сфері праці та соціальної політики, зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин тощо.
11. Положенням про Державну службу зайнятості, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 15.12.2016 № 1543 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, надалі - Положення № 1543) визначено, що державна служба зайнятості є централізованою системою державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Мінсоцполітики. Головною державною установою у централізованій системі державних установ державної служби зайнятості є Центральний апарат Служби.
12. Відповідно до пункту 8 розділу ІІІ Положення № 1543 структура Центрального апарату Служби погоджується Міністерством соціальної політики України та затверджується Головою Центрального апарату Служби.
13. Вищезазначені положення дозволяють зробити висновок про те, що структура Центрального апарату Служби погоджується Міністерством соціальної політики України, яке можуть представляти посадові особи з числа керівництва відповідно до покладених на них обов`язків.
14. Тобто, правильним є висновки судів попередніх інстанцій про те, що законодавчо не встановлено виключеного обов`язку погодження структури Центрального апарату Служби виключно Міністром соціальної політики України.
15. Разом з тим, Верховний Суд зазначає, що саме Міністерство соціальної політики України є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема у сфері праці та соціальної політики, зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин.
16. Водночас, до повноважень Міністра, згідно з підпунктом 3 пункту 10 Положення № 423, належить погодження структури апарату центральних органів виконавчої влади. 
17. Так, положенням Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 № 3166-VI (надалі - Закон № 3166-VI) визначено повноваження, організацію та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади, у тому числі і Міністерства соціальної політики України. 
18. На переконання суду касаційної інстанції, правильним є висновок судів попередніх інстанції про те, що Служба не є центральним органом виконавчої влади, оскільки зазначене прямо відображено у пункті 1 Положення № 1543, відповідно до якого Центральний апарат Державної служби зайнятості визначається як централізована система державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Мінсоцполітики.
19. Тобто, твердження скаржників про те, що до виключних повноважень Міністра  соціальної політики України належить погодження структури Центрального апарату Служби не входить є необґрунтованими, з огляду на відсутність в Служби відповідного статусу центрального органу виконавчої влади.
20. Водночас, статтею 10 Закону № 3166-VI визначено, що Державний секретар міністерства є вищою посадовою особою з числа державних службовців міністерства. Основним завданням державного секретаря міністерства є забезпечення діяльності міністерства, стабільності та наступності у його роботі, організація поточної роботи, пов`язаної із здійсненням повноважень міністерства.
21. Вказана норма дозволяє зробити висновок про те, що Державний секретар Мінсоцполітики є вищою посадовою особою з числа державних службовців міністерства.
22. Враховуючи вищевикладені норми законодавства, Верховний Суд зазначає про те, що висновки судів попередніх інстанцій про те, що Державний секретар Міністерства соціальної політики України наділений повноваженнями щодо затвердження структури Державної служби зайнятості (Центрального апарату). 
23. Стосовно доводів скаржників про те, що судами попередніх інстанцій не було досліджено питання розподілу обов`язків між Міністром соціальної політики України та його заступниками, колегія суддів зазначає наступне.
24. Так, відповідно до Розподілу обов`язків між Міністром соціальної політики України та його першим заступником та заступниками, затвердженого наказом Мінсоцполітики від 04.11.2016 № 1297, перший заступник міністра організовує та координує роботу, зокрема щодо державного нагляду у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, у частині забезпечення відповідності чинному законодавству рішень правління Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, у тому числі погодження структури органу Фонду, граничної чисельності працівників, схем їх посадових окладів, видатків на адміністративно-господарські витрати тощо. Розподілом обов`язків також визначено, що перший заступник Міністра відповідає за взаємодію Мінсоцполітики з Центральним апаратом Служби. 
25. Як встановлено судами попередніх інстанцій, структура Державної служби зайнятості (Центрального апарату) погоджувалася також з першим заступником Мінсоцполітики Крентовською О., про що свідчить її підпис на наданих до матеріалів справи на запит суду копіях документів.
26. Вказане свідчить про те, що судами попередніх інстанцій було досліджено повноваження посадових осіб Міністерства соціальної політики України та докази, долучені до матеріалів адміністративної справи, якими відповідачем підтверджено дотримання процедури погодження структури Державної служби зайнятості (Центрального апарату).
27. За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість тверджень скаржників щодо порушення процедури погодження структури Державної служби зайнятості (Центрального апарату), відсутності повноважень на таке погодження у Державного секретаря Мінсополітики, та подальшого протиправного винесення оскаржуваних наказів в.о. голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) про зміни в організації праці.
28. Одночасно судом касаційної інстанції враховано приписи частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, з висновками щодо застосування цих положень, викладених у рішеннях ЄСПЛ «Бочан проти України» (№ 2), заява № 22251/08, рішення від 15 лютого 2015 року, «Волошин проти України», заява № 15853/08, рішення від 10 жовтня 2013 року, «Чуйкіна проти України», заява № 28924/04, рішення від 13 січня 2011 року.
29. Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, що доводи скаржників про порушення судами норм та матеріального процесуального права не знайшли свого підтвердження та є безпідставними.
30. Таким чином, суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції у справі. Доводи касаційної скарги та їх обґрунтування не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
31. Частиною першою статті 350 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
32. З огляду на наведене, касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:
33. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.
34. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.07.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2018 у справі  № 826/4291/17 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Міністерства соціальної політики України, Міністерства соціальної політики України про визнання протиправними та скасування рішень, наказів, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.
35. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Суддя-доповідач                                                                                І.В. Дашутін

Судді                                                                                                    Н. М. Мартинюк

                                                                                                    О. О. Шишов