Постанова
Іменем України
 
31 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 296/8912/15-ц
провадження № 61-28053св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ),
відповідач - ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Житомирської області від 21 березня 2018 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Григорусь Н. Й., Трояновської Г. С., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору дарування.
Позовна заява мотивована тим, що 01 квітня 2014 року вона подарувала свою квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .
Позивач зазначала, що в момент вчинення правочину вона вважала, що укладає договір, за яким ОСОБА_3 буде її доглядати та надавати допомогу, тобто договір довічного утримання. 
Враховуючи викладене просила суд розірвати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Першої Житомирської державної нотаріальної контори 01 квітня 2014 року та зареєстрований в реєстрі за №5-189; зобов`язати ОСОБА_3 повернути їй спірну квартиру у натурі. 
30 вересня 2016 року уточнила позовні вимоги та просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Першої Житомирської державної нотаріальної контори 01 квітня 2014 року та зареєстрований в реєстрі                      за №5-189( т. 1, а. с.121-122). 
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 25 листопада 2015 року рішення районного суду змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення висновок суду про встановлення доведеності факту недійсності спірного правочину - договору дарування квартири АДРЕСА_2 від 01 квітня 2014 року.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 25 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 11 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела належними та допустимими доказами неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Навпаки, встановлені обставини, а саме - факт попереднього заповіту на відповідача, власна ініціатива позивача у зверненні до нотаріуса, і особисте звернення до нього, що не заперечувалось нею в судовому засіданні, з однієї сторони, та зазначення у первісній редакції позову про незнання нотаріуса та відсутності копії договору, з другої сторони, повністю узгоджуються з показами свідків про бажання позивача укласти саме договір дарування спірної квартири та послідуюче бажання розірвати договір під впливом третіх осіб.
Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. 
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 21 березня 2018 року ОСОБА_2 відповідно до статті 55 ЦПК України залучена до участі у справі як правонаступник померлої сторони.
Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 21 березня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі поданій до Верховного Суду у травні 2018 року ОСОБА_2 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати постанову суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції. 
У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що з огляду на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року позивачем доведено, що під час укладення договору мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявність обставин, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним; у договорі зазначено про те, що сторони договору текст правочину прочитали до підписання, однак у позивача була хвороба зору і вона не могла його прочитати.
У липні 2018 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_3 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що на підставі договору дарування квартири від 01 квітня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Житомирської державної нотаріальної контори Предаченко М. Л. в реєстрі за № 5-189, дарувальник ОСОБА_1 безоплатно передала у власність обдаровуваній ОСОБА_3 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 5).
Зміст вказаного договору свідчить про те, що ОСОБА_1 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передає безоплатно у власність ОСОБА_3 , належну дарувальниці квартиру (а. с. 5).
У пункті 8 оспорюваного договору зазначено: «Ми, сторони договору, безумовно стверджуємо, що наше волевиявлення на укладення цього договору є вільним, цей правочин відповідає нашим дійсним намірам та інтересам, не носить характеру фіктивного та удаваного, а також не є зловмисним, правочин укладається не під впливом тяжкої для будь-кого із сторін обставини, обману або насильства...» (а. с. 6).
Відповідно до пункту 13 договору, «у зв`язку з похилим віком та хворобою зору Дарувальниці, на її особисте прохання, текст цього договору прочитано їй нотаріусом вголос».
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно з частиною першою статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Встановивши, що дарувальника із змістом оспорюваного правочину було ознайомлено, а тому будь-яких сумнівів щодо наміру позивача укласти саме договір дарування немає, а також взявши до уваги, що волевиявлення ОСОБА_1 саме подарувати спірне нерухоме майно відповідачу, підтвердили у суді і свідки, які пояснили, що саме позивач запропонувала укласти договір дарування та саме вона зверталася до нотаріуса з приводу його посвідчення, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у позові.
Доводи касаційної скарги про доведеність позивачем помилки стосовно правової природи правочину та наявність обставин, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним з посиланням на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року є неприйнятними, оскільки висновки та міркування суду касаційної інстанції у справі висловлені щодо скасування судових рішень стосуються застосування норм процесуального права, а не матеріального права або встановлення юридичного факту. 
Крім того, зазначення в договорі про те, що сторонами договору текст правочину прочитано до підписання не свідчать про недійсність договору з підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, а в кінці тексту договору уточнено про те, що у зв`язку з похилим віком та хворобою зору дарувальниці, на її особисте прохання, текст цього договору прочитано їй нотаріусом вголос.
При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України (у редакції чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Житомирської області від 21 березня 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров
 
В. М. Сімоненко