Постанова
Іменем України
 
12 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 697/490/18
провадження № 61-47746св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,    Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі - Територіальний центр соціального обслуговування Канівського району,
третя особа - Степанецька сільська рада об`єднаної територіальної громади Черкаської області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Потієнко Тетяна Миколаївна, на постанову апеляційного суду Черкаської області від 30 жовтня 2018 року в складі колегії суддів: Бородійчука В. Г., Василенко Л. І., Фетісової Т. Л.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом                              до Територіального центру соціального обслуговування Канівського району, третя особа - Степанецька сільська рада об`єднаної територіальної громади Черкаської області, про визнання заповіту недійсним.
 
Позовна заява обґрунтована, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними братом та сестрою, що підтверджується рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 січня 2018 року про встановлення факту родинних відносин.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. 
 
Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку             з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: Черкаська область, Канівський район, с. Полствин; земельної ділянки площею 0,4541 га, надана для ведення особистого селянського господарства та земельну ділянку 2,18 га, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
 
Звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з наявністю заповіту складеного на інше ім`я.
 
Під час розгляду справи позивач довідався про те, що відповідачем було подано позовну заяву про визнання додаткового строку для прийняття спадщини. Підставою є заповіт складений померлою ОСОБА_2 . Про його існування       до розгляду справи в суді позивачу відомо не було.
 
Вважає, що складений заповіт на користь Територіального центру соціального обслуговування недійсний, оскільки впевнений, що вказаний заповіт ОСОБА_2 склала не з власної волі, а під впливом тяжкої для неї обставини. Оскільки на момент складання заповіту ОСОБА_2 перебувала під впливом тяжкої обставини, а саме: або отримати соціальний захист, гарантований державою, або залишитися без догляду. Отже, волевиявлення заповідача            не було вільним і не відповідало його волі.
 
Крім того, оспорюваних заповіт є нікчемним, так як він суперечить вимогам законодавства щодо порядку та форми заповіту.
 
Просив суд визнати заповіт ОСОБА_2 від 01 жовтня 2010 року, складений на користь будинку-інтернату, посвідчений Полствинською сільською радою Канівського району Черкаської області, зареєстрований в реєстрі за № 18, недійсним.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 липня 2018 року позов задоволено.
 
Визнано заповіт ОСОБА_2 від 01 жовтня 2010 року на користь будинку-інтернату, посвідченого Полствинською сільською радою Канівського району Черкаської області в реєстрі за № 18 недійсним.
 
Рішення суду мотивоване тим, що загальні вимоги до посвідчення заповіту         не були дотриманні, передбачені в статті 1248 ЦК України, а також пункти 157, 161 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,            а саме відсутній обов`язковий запис про те, що заповіт прочитаний вголос заповідачем та ним підписаний. Отже відповідач позбавляється права                 на спадкування майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 по заповіту, спадкування відбувається по закону і право на яке має брат померлої       ОСОБА_2 .
 
Крім того, заповіт померлою ОСОБА_2 було вчинено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай не вигідних для неї умовах. Тяжкою умовою, суд першої інстанції визнав, хворобу ОСОБА_2 , що підтверджується медичною карткою престарілого (інваліда), що оформляється в будинок-інтернат від 05 жовтня 2010 року, в якому зазначено що ОСОБА_2 потребувала постійного стаціонарного догляду та поселення в будинок-інтернат загального типу.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Черкаської області від 30 жовтня 2018 року рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 липня 2018 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.
 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оспорюваний заповіт складено     та посвідчено з дотриманням вимог законодавства, чинного на момент його посвідчення, позивачем не доведено належними доказами підстав нікчемності заповіту, а тому відсутні підстави визнання заповіту нікчемним.
 
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що заповіт померлою ОСОБА_2 було вчинено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для неї умовах. Відсутні докази проте, що заповіт ОСОБА_2 був складений під тиском працівників будинку-інтернату та, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

 

Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № 697/490/18, витребувано її з Канівського міськрайонного суду Черкаської області.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 15 квітня 2020 року справу передано ОСОБА_3 .
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У грудні 2018 року ОСОБА_4 подав у інтересах ОСОБА_1 касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржене рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що заповіт від 01 жовтня 2010 року вимогам норм права не відповідає, так як не містить обов`язкового запису про те, що він прочитаний вголос заповідачем та ним підписаний. Окрім цього заповіт                 є незрозумілим, адже ім`я спадкоємця чітко не визначене.
 
Доводи інших учасників справи
 
У січні 2019 року Територіальний центр соціального обслуговування Канівського району подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказував, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законним                         і обґрунтованим, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Зазначав, що у Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, чинній              на момент посвідчення заповіту, відсутні вимоги щодо зазначення в заповіті про прочитання вголос заповідачем.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що за життя ОСОБА_2 склала заповіт, який посвідчений 01 жовтня 2010 року секретарем Полствинської сільської ради Канівського району Черкаської області Бойко Л. О. та відповідно до якого усе своє майно,      де б воно не перебувало б і з чого б воно не складалось і взагалі все те,                на що вона матиме право за законом, вона заповіла будинку-інтернату, в якому буде перебувати до кінця свого життя.
 
Наказом Канівського районного територіального центру від 11 жовтня 2010 року № 9 «Про поселення в стаціонар» ОСОБА_2 , зараховано до стаціонарного відділення 12 жовтня 2010 року.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10 вересня 2012 року Серія НОМЕР_1 .
 
Судом першої інстанції в засіданні були допитані свідки ОСОБА_5                     та ОСОБА_6 , які стверджували факт примусу працівниками стаціонарного відділення с. Степані на складання ОСОБА_2 заповіту на користь відділення, в іншому випадку ОСОБА_2 отримала б відмову від прийняття на державне утримання.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року            № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги Верховний Суд здійснює                   за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно із положеннями частини другої статі 389 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 202 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Основним доводом касаційної скарги є те, що спірний заповіт не відповідає абзацу другому частині другій статті 1248 ЦК України в редакції від 06 липня 2010 року, абзацу третьому пункту 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 у редакції від 01 червня 2010 року, оскільки не містить обов`язкового запису про те, що він прочитаний вголос заповідачем та ним підписаний. 
 
На дату складення оспорюваного заповіту вимоги до його форми та порядку посвідчення були визначені главою 85 шостої книги ЦК України, Законом України «Про нотаріат» та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5.
 
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину            є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, зокрема, загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі з зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 ЦК України.
 
Системний аналіз положень статей 215, 1257 ЦК України дає підстави дійти висновку, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Вказаний перелік                      є вичерпним.
 
Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено,     що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина перша, друга статті 1257 ЦК України).
 
Заповіт від 01 жовтня 2010 року складений у письмовій формі із зазначенням дати та часу, особисто підписаний ОСОБА_2 , посвідчений секретарем Полствинської сільської ради Канівського району Черкаської області Бойко Л. О., яка є уповноваженою на те особою органу місцевого самоврядування.
 
Узагальнюючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав вважати оспорюваний позивачем заповіт нікчемним, оскільки чинне на час складання заповіту законодавство       не вимагало від посадової особи виконавчого комітету сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України в разі якщо остання на прохання особи записала заповіт зі слів особи заповідача власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, обов`язкового зазначення в заповіті перед його підписом про прочитання його вголос та підписання заповідачем,                   а ОСОБА_1 не надав суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні.
 
Доводи касаційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості оскарженого судового рішення спростовуються змістом оспореного заповіту, іншими матеріалами справи, які не містять доказів відсутності вільного волевиявлення заповідача на складання заповіту і порушення визначених законом умов його складання, а також обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки таке судове рішення                  є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги висновків суду             не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те, що судом касаційної інстанції рішення не змінюється                       та не ухвалюється нове рішення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції,       а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи          у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Потієнко Тетяна Миколаївна, залишити без задоволення.
 
Постанову апеляційного суду Черкаської області від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                      її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
В. М. Коротун
 
М. Є. Червинська