Постанова 
Іменем України 
 
16 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 643/3150/16-ц
провадження № 61-18016ск19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач, відповідач за зустрічним позовом-  ОСОБА_1 , 
яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,
відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 , 
треті особи: Управління служб у справах дітей Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , 
на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2019 року 
у складі судді Харченка А. М. та постанову Харківського апеляційного суду 
від 05 вересня 2019 року у складі колегії суддів ,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2016 року ОСОБА_1 , діючи у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду з позовом, після уточнення якого у травні 2016 року просила поновити 
її та малолітнього ОСОБА_2 порушене право на користування квартирою 
АДРЕСА_1 шляхом вселення, зобов`язати ОСОБА_3 не перешкоджати їм перебувати у квартирі, визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 .
 
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона та її малолітній син ОСОБА_2 зареєстровані та постійно проживають у квартирі АДРЕСА_1 (надалі квартира). Власником спірної квартири була її мати - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
У квартирі також зареєстрована і проживає відповідач у справі ОСОБА_3 . Внаслідок зловживання ОСОБА_4 спиртними напоями проживати 
у квартирі було не можливо, тому позивач із сином змінили місце проживання. Проте зв`язку зі спірною квартирою ОСОБА_1 не припиняла: у 2008 році зробила капітальний ремонт, регулярно навідувалася, сплачувала борги 
за комунальні послуги, отримувала в дільниці КП «Жилкомсервіс» довідки 
для оформлення допомоги на новонароджену дитину. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Позивач повністю організувала похорон. Після смерті матері ОСОБА_1 не пустили до квартири і виявилось, що ОСОБА_4 незадовго до смерті склала нотаріально посвідчений заповіт, яким заповіла спірне нерухоме майно ОСОБА_3 . На той час у ОСОБА_4 вже було тяжке онкологічне захворювання, алкогольна залежність, в результаті чого вона не могла повністю розуміти значення своїх дій та керувати ними. Воля матері позивача була пригнічена психотропними та знеболюючими препаратами, тому волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. 
До своєї смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визнавали право позивача 
та її сина користуватися квартирою. Іншого житла ні позивач, ні її син не мають. 
 
У травні 2016 року ОСОБА_5 , діючи в інтересах ОСОБА_3 , звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила усунути перешкоди 
у користуванні та розпорядженні квартирою, визнати ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування спірною квартирою. 
 
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ОСОБА_1 
і її малолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вселилися 
й зареєстрували своє місце проживання, певний час проживали у квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належала ОСОБА_4 . За життя ОСОБА_4 заповіла квартиру ОСОБА_3 26 квітня 2016 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру та зареєструвала відповідне право в передбаченому законом порядку. Отже, на момент розгляду справи ОСОБА_3 є одноосібним власником спірної квартири. Ще до смерті колишнього власника квартири ОСОБА_4 ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_2 змінили своє місце проживання й виселилися зі спірної квартири. Після набуття ОСОБА_3 права власності вони не знялися 
з реєстрації місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , чим порушили права ОСОБА_3 
на володіння та розпорядження власністю. Позивач за зустрічним позовом вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб. У разі виникнення наміру відчужити житло, реєстрація місця проживання відповідача та її сина 
у спірній квартирі перешкоджатиме здійсненню зазначених дій. Будь-яких угод щодо користування відповідачами житлом позивача між сторонами спору 
не укладалося. Тому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є такими, що втратили право користування житлом, з огляду на відсутність їх у спірній квартирі 
без поважних причин понад один рік.   
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2019 року          у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов 
ОСОБА_3 задоволено. Усунено ОСОБА_3 перешкоди 
у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
 
Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 із сином вселилися до спірної квартири як члени сім`ї власника. 7 вересня 2015 року власник квартири ОСОБА_4 склала нотаріально посвідчений заповіт, яким заповіла квартиру ОСОБА_3 . Достатніх та обґрунтованих доказів того, що на час складання ОСОБА_4 заповіту він не відповідав її волі, суду не надано. Після смерті матері ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину 
за заповітом, ставши новим власником квартири 
АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 та її малолітній син 
ОСОБА_2 не є членами сім`ї ОСОБА_3 , не проживають із нею 
та не ведуть спільне господарство. Враховуючи викладене, підстави 
для визнання заповіту недійсним і вселення ОСОБА_1 із сином до спірної квартири відсутні, а ОСОБА_3 належить усунути перешкоди 
у користуванні її власністю шляхом визнання ОСОБА_1 із сином такими, що втратили право користування квартирою відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2019 року скасовано 
в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . Прийнято у цій частині нову постанову.
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про усунення перешкод 
у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 827 грн. судового збору.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині усунення перешкод 
у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування спірною квартирою, апеляційний суд виходив з того, що ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції керувався положеннями статті 405 ЦК України та виходив лише з однієї підстави для його задоволення, 
що встановлена зазначеною правовою нормою, хоча підстави для застосування до спірних правовідносин зазначеної правової норми відсутні. 
 
Апеляційний суд вказував при цьому, що позивачем позов пред`явлений з двох підстав, як з підстави не проживання ОСОБА_1 з колишнім власником - 
ОСОБА_4 , більше одного року без поважних причин (стаття 405 ЦК України), так і з підстави усунення порушення прав нового власника спірної квартири ОСОБА_3 на вільне користування квартирою (стаття 391 ЦК України).
 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у жовтні 2019 року, 
ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року скасувати в частині відмови в поновленні порушеного права на користування житлом шляхом вселення її та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 
45,2 кв. м й ухвалити у справі нове рішення, яким її позов в своїх інтересах 
та в інтересах ОСОБА_6 , про поновлення порушеного права 
на користування житлом шляхом вселення, визнання заповіту недійсним задовольнити частково, поновити її та  малолітнього ОСОБА_2 . Порушене право на користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити; в іншій частині залишити оскаржувані судові рішення без змін.
 
В обґрунтування касаційної скарги вказує, що суди першої й апеляційної інстанцій неправильно застосували положення статті 405 ЦК України 
та не застосували положення частини другої статті 12 ЦК України. 
 
Також зазначає, що судами неповно з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме: суди належним чином 
не проаналізували причини її тимчасової відсутності у спірній квартирі 
та не взяли до уваги, що ОСОБА_3 у період з 2010 року до 2015 року також у квартирі АДРЕСА_1 
не проживала з тих же причин, у зв`язку з неможливістю такого проживання через поведінку їх матері ОСОБА_4 . При цьому заявник вказує, 
що неможливість проживати у квартирі та неможливість потрапити до неї після смерті матері доводиться її зверненнями до правоохоронних органів. Іншого житла для проживання вони із сином не мають.
 
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним 
в касаційному порядку не оскаржується, тому відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення з касаційною скаргою) рішення в цій частині не є предметом перегляду Верховного Суду.
 
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
 
Відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах 
та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Верховного Суду не надходило.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 643/3150/16-ц 
з Московського районного суду Харківської області.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 як дочка власника квартири 
ОСОБА_4 з 09 червня 1999 року постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
 
За цією ж адресою з 28 липня 2006 року як дочка власника зареєстрована              і проживає ОСОБА_3 . 
 
Також у квартирі проживали та зареєстровані малолітні діти: з 10 серпня 
2010 року - ОСОБА_2 , з 01 липня 2015 року - ОСОБА_7 , як онуки власника (довідка КП «Жилкомсервіс» від 19 січня 2016 року № 108).
 
Станом на 2010 рік ОСОБА_1 створила власну сім`ю, народила дитину 
та змінила своє місце проживання.
 
Фактів, які б підтверджували неможливість проживання ОСОБА_1 
в спірній квартирі через винну поведінку ОСОБА_4 судом не встановлено.
 
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 квітня 
2016 року, квартира АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої харківською державної нотаріальної контори 
08 липня 1997 року № 2-3774, спадкоємицею майна ОСОБА_4 , 
що складається із вказаної вище квартири, є дочка останньої - ОСОБА_3 . 
 
Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав 
на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26 квітня 2016 року № 58192363 право приватної власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_3 
ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_2 не є членами сім`ї ОСОБА_3 , так як остання має іншу сім`ю та з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 спільними відносинами та спільним господарством не пов`язана, хоча ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і є рідними сестрами.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року            № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, 
які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року здійснюється Верховним Судом 
у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 
2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно із положеннями частини другої статі 389 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню 
не підлягають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи 
в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального 
чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, 
про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції 
в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги).
 
Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.
 
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться 
у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
 
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу 
до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року 
№ 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном 
та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається 
як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно 
до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування 
не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діяла у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , про поновлення права користування спірною квартирою шляхом вселення та зобов`язання не перешкоджати перебувати у квартирі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з аналізу вказаних вище норм закону та із встановлених у справі обставин, зокрема з того, що ОСОБА_1 та її малолітній син не                       є співвласниками спірного житлового приміщення та не є членами сім`ї нового власника.
 
З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів повністю погоджується.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право             в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Законодавством України визначені матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладено у статті 16 ЦК.
 
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.
 
Звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту та вказує підстави позову і в силу положень статті 12 ЦПК України повинен довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог. Суд з власної ініціативи не може змінювати предмет і підстави позову.
 
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, навіть у тому випадку, коли 
ці порушення і не поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391, 405 ЦК України.
 
Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання відповідачів за її позовом такими, що втратили право користування спірною квартирою, та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні цього позову, апеляційний суд виходив            з того, що зустрічний позов заявлявся з двох підстав: не проживання 
ОСОБА_1 з колишнім власником - ОСОБА_4 , більше одного року без поважних причин (стаття 405 ЦК України), а також усунення порушення права нового власника спірної квартири ОСОБА_3 на вільне користування квартирою (стаття 391 ЦК України), однак, ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції керувався статтею 405 ЦК України 
та виходив тільки з однієї підстави для його задоволення, що встановлена зазначеною правовою нормою, вважаючи при цьому, що вказана правова норма застосуванню до спірних правовідносин не підлягає. 
 
Доводи касаційної скарги щодо причин вимушеної тимчасової відсутності ОСОБА_1 разом із малолітнім сином у спірній квартирі за життя попереднього власника - її матері ОСОБА_8 , не беруться до уваги судом касаційної інстанції, оскільки причини такої вимушеної відсутності не мають визначального значення для вирішення заявлених позовних вимог, оскільки мотивом відмови у позові ОСОБА_1 є те, що вона та її малолітній син не    є співвласниками спірного житлового приміщення та не є членами сім`ї нового власника.
 
Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо тлумачення норм процесуального 
й матеріального права, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів, зокрема апеляційного суду під час апеляційного перегляду справи, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини 
та переоцінювати докази.
 
З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що оскаржувана постанова апеляційного суду, а також рішення суду першої інстанції у не скасованій апеляційним судом частині прийняті з дотриманням вимог процесуального 
та матеріального права й не можуть бути скасовані з підстав, викладених 
у касаційній скарзі.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду, а також рішення суду першої інстанції у не скасованій апеляційним судом частині - без змін, оскільки такі судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те, що судом касаційної інстанції рішення не змінюється та не ухвалюється нове рішення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, 
а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи 
у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та               в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року в частині зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , а також рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2019 року щодо вирішення зустрічного позову, у не скасованій апеляційним судом частині, залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	С. Ю. Бурлаков  	
Судді:	В. М. Коротун  	
 	М. Є. Червинська