ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

12 травня 2020 року	 	Справа № 916/38/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: М.А. Мишкіної 
суддів: О.Ю. Аленіна, Л.В. Лавриненко
секретар судового засідання      Кияшко Р.О.

за участю представників учасників справи:
від  Підприємства «Відас» - Архіпов О.Ю. - за довіреністю;
від ОСОБА_2. - не з`явився;
від ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» - не з`явився

Розглянувши у відкритому судовому засіданні   в режимі відеоконференції апеляційну скаргу   Підприємства «Відас», заснованого на повній власності кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Velgevos Enterprises Limited»  
на ухвалу господарського суду Одеської   області від 21 лютого 2020 року про відмову у забезпеченні позову   
у справі №916/38/20
за позовом   Підприємства «Відас», заснованого на повній власності кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Velgevos Enterprises Limited»
до    ОСОБА_2 
про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» в розмірі 4312270,90грн.  
                                                     
суддя суду першої інстанції:   В.С. Петров
час і місце постановлення  ухвали: 21.02.2020р.  м.Одеса, господарський суд Одеської  області   

Учасники справи чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.  
В судовому засіданні  12.05.2020р. згідно ст.ст.233, 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.
встановив:
02.01.2020р. Підприємство «Відас», засноване на повній власності кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Velgevos Enterprises Limited»  (надалі - позивач, Підприємство «Відас») звернулось до господарського суду Одеської області з позовом   до    ОСОБА_2 (надалі - відповідач, ОСОБА_2 ),  в якому просило суд:
-  стягнути з відповідача  на свою користь заборгованість за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю  «Об`єднана торгівельна мережа» в розмірі 4312270,90грн.;
- залучити до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог а предмет спору   Товариство з обмеженою відповідальністю  «Об`єднана торгівельна мережа».  
В обґрунтування   позовних вимог позивач  зазначив, що  11.02.2014р. між ним (продавець) та відповідачем (покупець)  було укладено  Договір купівлі-продажу частки  у статутному капіталі ТОВа «Об`єднана торгівельна мережа» (надалі - Товариство), за умовами якого  позивач продав відповідачу 99,99% частки у статутному капіталі Товариства,  а відповідач зобов`язався сплатити позивачу 5180481,90грн. (ціна вищезазначеної частки) у строк  до 31.12.2016р. (за додатковою угодою від 11.12.2014р.). Позивач виконав свої зобов`язання за договором, передавши відповідачу вищезазначену частку ( була проведена відповідна державна реєстрація  змін до установчих документів Товариства), проте відповідач лише частково сплатив суму за договором, лише 868211грн., решта коштів за договором -  4312270,90грн.  підлягають стягненню з відповідача у судовому порядку.
З посиланням на норми ст.ст.525, 526, 530(ч.1), 610,629   ЦК України    позивач просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Ухвалами господарського суду Одеської області:
- від 22.01.2020р.  прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі;
- від 13.02.2020р. залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю  «Об`єднана торгівельна мережа».
          Як вбачається з КП «Діловодство спеціалізованого суду»,  Підприємство «Відас» 27.01.2020р. подало до   суду заяву про забезпечення позову, в якій просило  суд накласти арешт на 99,99 % частки статутного капіталу ТОВа «Об`єднана торгівельна мережа», яка належить на праві власності ОСОБА_2 в межах ціни позову (4312270,90грн.) до набрання законної сили рішенням у справі № 916/38/20.
У задоволенні заяви відмовлено ухвалою від 29.01.2020р.
           21.02.2020р. позивач подав місцевому господарському суду  заяву про забезпечення позову, в якій просив суд   накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 18555471, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , в межах ціни позову (4312270,90грн.) - до набрання законної сили рішенням у справі №916/38/20.
В обґрунтування заяви позивач зазначив наступне. 24.01.2020р. позивач подав суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку 99,99% у статутному капіталі Товариства (що належить відповідачу), проте ухвалою суду від 29.01.2020р. у задоволенні заяви відмовлено. Ухвала вмотивована, зокрема, тим, що заявником не надано жодних доказів на підтвердження свого припущення  щодо можливості вчинення відповідачем дій, що істотно ускладнять або унеможливлять виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову.
Проте, ОСОБА_2 відчужив свою частку, про накладення арешту на яку просив позивач і за рахунок якої могло б бути виконане рішення у справі:  06.02.2020р. було внесено зміни до відомостей про ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» в частині керівника та складу учасників товариства, а новим керівником та єдиним учасником ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» став ОСОБА_3 . Вказані відомості підтверджуються даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.   ОСОБА_2. відчужив частку після подання  позивачем заяви про забезпечення позову, в задоволенні якої було відмовлено ухвалою   суду  від 29.01.2020р. у даній справі. На думку заявника, саме ініціатива Підприємства «Відас»  щодо накладення арешту на частку могла «підштовхнути» ОСОБА_2 до її продажу з метою ухилення від виконання рішення суду у даній справі  у випадку задоволення позову. Наведені обставини  свідчать про вчинення ОСОБА_2 дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання перед  позивачем  після подання позову до суду та дають можливість зробити обґрунтоване припущення, що майно, яке є у ОСОБА_2 , може зникнути на момент виконання рішення у справі.  Відповідачу на праві   власності належить квартира за адресою:    АДРЕСА_1 та позивач вважає,  що існує необхідність у вжитті заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищезазначену квартиру до набрання законної сили рішенням суду у справі №916/38/20. Такий  захід забезпечення позову надасть змогу виконати рішення суду у випадку задоволення позову та поновити порушені права позивача, а також не призведе до порушення прав відповідача; позивач в якості зустрічного забезпечення пропонує внести на депозитний рахунок суду 10000грн. як гарантію відшкодування можливих збитків ОСОБА_2 .  
Позивач зазначає, що заява має бути задоволена, оскільки:
-  здійснивши продаж частки, відповідач вчинив дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання перед позивачем після подання позову до суду;
- арешт квартири є розумним, обґрунтованим та адекватним заходом забезпечення позову відносно позовних вимог Підприємства «Відас» та цей захід має безпосередній зв`язок із предметом позову у справі та спроможний забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі задоволення позову;
- ненакладення арешту призведе до неможливості  виконання рішення суду та поновлення порушених прав позивача;
- арешт квартири не призведе до порушення  прав відповідача та будь-яких інших осіб. 
Ухвалою господарського суду Одеської   області від   21.02.2020р. (суддя В.С.Петров)  відмовлено Підприємству «Відас» у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Ухвала обґрунтована посиланням на норми ст.ст.136, 73, 137 (п.1 ч.1) ГПК України, правові позиції, які наведені Верховним судом в ухвалі від 20.08.2018р. у справі №917/1390/17 та постанові від 15.01.2019р. у справі №915/870/18, та вмотивована наступним.  Наведені позивачем обставини не є достатньою підставою вважати імовірним утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття судом запропонованих заявником заходів. Наразі заявником не надано жодних доказів на підтвердження свого припущення щодо можливості вчинення відповідачем дій, що істотно ускладнять або унеможливлять виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення заявленого позову;  з матеріалів справи та поданої заяви не вбачається саме вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на відчуження ним квартири,  арешт на яку позивач просить накласти, не надано жодних доказів на підтвердження свого припущення щодо можливості відчуження відповідачем вказаного об`єкту нерухомості. 
Визначений позивачем в заяві спосіб забезпечення  позову у вигляді накладення арешту на квартиру не співвідноситься із заявленими позовними вимогами про стягнення коштів. При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.01.2019р. у справі  №915/870/18). 
Також суд в оскаржуваній ухвалі зазначив, що вважає безпідставними посилання позивача в обґрунтування своєї заяви на те, що ОСОБА_2 відчужив частку після подання Підприємством «Відас» заяви про забезпечення позову, в задоволенні якої було відмовлено - зміна учасників ТОВа «Об`єднана торгівельна мережа» та керівництва Товариства не впливає на суть правовідносин між сторонами. Адже спір у даній справі про стягнення заборгованості за договором не стосується правочину з наявністю або відсутністю у ОСОБА_2 права на подальше відчуження корпоративних прав у статутному капіталі вищевказаного Товариства. Відтак, позивачем не доведено, яким чином невжиття запропонованих ним заходів щодо накладення арешту на квартиру відповідача може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду про стягнення заборгованості.
12.03.2020р. до Південно-західного апеляційного господарського суду   надійшла апеляційна скарга Підприємства «Відас», заснованого на повній власності кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Velgevos Enterprises Limited», на ухвалу від 21.02.2020р., в якій скаржник  просить  скасувати оскаржену ухвалу та задовольнити заяву позивача про забезпечення позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню з огляду наступного:
- після відмови суду першої інстанції у вжитті заходів забезпечення позову, 06.02.2020р. було внесено зміни до відомостей про ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» в частині керівника та складу учасників товариства, а новим керівником та єдиним учасником ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» став ОСОБА_3  Отже відповідач, не розрахувавшись із позивачем за отриману частку, здійснив її перепродаж ОСОБА_3 , унеможлививши звернення стягнення на частку в інтересах позивача та поставивши під загрозу можливість виконання рішення суду у даній справі у випадку задоволення позову;
- повторно звертаючись до   суду  з заявою про забезпечення позову, позивач зазначав, що вищенаведені обставини підтверджують вчинення ОСОБА_2 дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання перед Підприємством «Відас» після подання позову до суду, та дають можливість зробити обґрунтоване припущення, що майно, яке залишилось у ОСОБА_2 , може зникнути на момент виконання рішення у справі;
- повторно відмовляючи в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, оскільки з огляду на фактичні обставини справи, висновок суду першої інстанції про відсутність доказів на підтвердження припущення щодо можливості вчинення ОСОБА_2 дій, що істотно ускладнять або унеможливлять виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову, не відповідає встановленим обставинам справи;
- відчуження частки безпосередньо впливає на можливість виконання рішення суду у справі № 916/38/20 у випадку задоволення позову, оскільки саме за рахунок звернення стягнення на неї могли бути задоволені вимоги Підприємства «Відас». Цілком імовірно, що відмова місцевого господарського суду в забезпеченні позову вже унеможливила виконання у повному обсязі рішення у даній справі;
- суд   залишив поза увагою, що неможливість виконання рішення суду про задоволення позовних вимог у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_2 майна на момент рішення повністю знівелює принцип ефективного захисту та поновлення порушених прав Підприємства «Відас» за результатами розгляду даної справи, перетворивши механізми їх захисту із реальних в ілюзорні;
- хибним є висновок суду першої інстанції про те, що визначений  позивачем спосіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру не співвідноситься із заявленими позовними вимогами про стягнення коштів, оскільки враховуючи відсутність у відповідача достатніх грошових коштів для погашення заборгованості перед позивачем, рішення у даній справі у випадку задоволення позову може бути виконане лише шляхом звернення стягнення на майно відповідача; квартира є єдиним відомим майном відповідача;
- ані ГПК України, ані інші нормативно-правові акти не містять норм щодо неможливості накладення арешту на майно відповідача у справах про стягнення коштів.  Покладені в основу ухвали висновки суперечать правовій позиції Верховного Суду в ухвалі від 20.08.2018р. у справі № 917/1390/17, на яку послався місцевий господарський суд;
- накладення арешту на квартиру, з однієї сторони, надасть змогу виконати рішення суду у випадку задоволення позову та поновити порушені права позивача, а з іншої - не призведе до порушення прав ОСОБА_2 . 
          Також в апеляційній скарзі містилась заява про поновлення пропущеного процесуального строку на оскарження ухвали.
Ухвалою Південно-західного  апеляційного господарського суду від   16.03.2019р. поновлено скаржнику пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали   від 21.02.2020р.; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  Підприємства «Відас», заснованого на повній власності кіпрської акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Velgevos Enterprises Limited», на ухвалу господарського суду Одеської області від 21 лютого 2020 року у справі  №916/38/20;  встановлено іншим учасникам справи строк для подання суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу, будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 03.04.2020р.;  призначено справу до розгляду на 14.04.2020р. 
01.04.2020р. відповідач подав місцевому господарському суду відзив на апеляційну скаргу, в якому  просив залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. У відзиві, зокрема, зазначено, що:
- піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору. Зазначена правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 15.01.2019р. у справі №915/870/18, від 05.09.2019р. у справі №911/527/19 та її дотримання судами має безпосереднє значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Предметом позовних вимог у справі є стягнення грошових коштів частки у статутному капіталі ТОВ   «Об`єднана торгівельна мережа», а отже, у даному випадку немає зв`язку між обраним позивачем заходом до забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру, яка перебуває у приватній власності, і предметом позовної вимоги у справі, оскільки, накладення арешту на майно як захід забезпечення позову, має стосуватися майна, що належить до предмета спору;
- з огляду на   позицію Верховного суду  у справах, зокрема №№910/2341/17, 917/1390/17 та виходячи із положень ст.ст. 73, 136, 137 ГПК України, наведене позивачем обґрунтування не може бути достатньою підставою вважати імовірним утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття судом запропонованих заявником заходів -   позивачем не надано жодних доказів на підтвердження можливості відчуження об`єкту нерухомості, на який він просить суд накласти арешт - квартира, на яку позивач просить накласти арешт для забезпечення свого позову, є єдиним житлом для відповідача та його родини, а отже звісно відповідач ніяким чином не збирається її відчужувати та позивачем вказаного не спростовано;
-  накладення арешту на квартиру, яка перебуває у особистій приватній власності та не має жодного відношення до предмету спору у справі, не відповідає жодній із   вимог, які є необхідними для застосування заходу до забезпечення позову;
- окрім порушень   права відповідача вільно володіти своїм майном, встановленим ст. 41 Конституції України та ст.ст. 316, 317, 321 ЦК України, накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 порушить права й членів   сім`ї відповідача, які проживають разом із ним у вказаній квартирі;
- накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , з урахуванням предмету спору у вказаній справі, є абсолютно безпідставним втручанням у мирне володіння моїм майном та порушенням ст. 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод та Загальної декларації прав людини.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 08.04.2020р. повідомлено учасників справи про те, що розгляд справи №916/38/20 не відбудеться 14.04.2020р. у зв`язку запровадженням  в Україні карантину через спалах у світі короновірусу «COVID-19»; розгляд справи  перенесено та призначено на 12.05.2020р. 
30.04.2020р.  на  електронну адресу суду надійшла заява  представника ПП «Відас» - адвоката О.Ю.Архіпова, в якому заявник просить  надати адвокату О.Ю.Архіпову (електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 , телефон НОМЕР_1 )  можливість участі у судовому засіданні, призначеному на 12.05.2020р. в режимі відеоконференції поза межами  приміщення суду  з використанням власних технічних засобів - через систему відеоконференцзв`язку «EasyCon». 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.05.2020р. постановлено провести судове засідання 12.05.2020р.   у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду   за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» та забезпечити участь представника Приватного підприємства «Відас» - адвоката О.Ю. Архіпова  у судовому засіданні 12.05.2020р. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Представник скаржника у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.
Відповідач та третя особа своїх представників в засідання суду апеляційної інстанції не направили.
Відповідно до ст.269 ГПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно із п.4 ч.1 ст.255 ГПК України   окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції: про відмову у забезпеченні позову.
Відповідно до ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Заслухавши представника скаржника,   дослідивши матеріали та обставини справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ст. 269 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. 
 Згідно із  ст.136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ч.ч.1, 11 ст.137 ГПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню позовних вимог, якщо спір при цьому не вирішується по суті.
Згідно із ч.6 ст.140 ГПК України   про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на  момент виконання рішення. 
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного  спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без  наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. 
Отже, у розумінні зазначених положень обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано позитивне вирішення питання про забезпечення позову. З урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 73 ГПК   України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.
У відповідності до ст.42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.
Відповідно до ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із  ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що  наведені Підприємством «Відас» обставини не є достатньою підставою вважати імовірним утруднення виконання або неможливість виконання рішення господарського суду в разі невжиття судом запропонованих заявником заходів. 
Дійсно, позивачем не надано доказів на  вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на відчуження ним квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1  (розміщення оголошення щодо продажу квартири, тощо),    доказів на підтвердження свого припущення щодо наміру відчуження відповідачем вказаного об`єкту нерухомості. 
Обрання належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти: збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суд першої інстанції про те, що визначений позивачем   спосіб забезпечення  позову у вигляді накладення арешту на квартиру не співвідноситься із заявленими позовними вимогами про стягнення коштів. При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору (такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15.01.2019 у справі      №915/870/18, де предметом позову є стягнення 5636678,06грн.).
На думку колегії суддів така правова позиція Верховного Суду має сприйматися  як висновок, що зазвичай та в першу чергу арешт має стосуватися саме майна, що належить до предмету спору.
Скаржник   в апеляційній скарзі наполягає на тому, що квартира АДРЕСА_2 є єдиним відомим майном відповідача, яке належить йому на праві власності  та за рахунок продажу якого може бути виконане рішення суду.
Проте,крім Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13.02.2020р. позивач не надає жодних доказів на підтвердження відсутності іншого майна у відповідача (Витяг з Єдиного державного реєстру МВС, тощо).
Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали від 21.02.2020р., у додатковій угоді №2 до Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВа «Об`єднана торгівельна мережа» (аркуш 25 матеріалів оскарження ухвали) сторони зазначили про те, що покупець - ОСОБА_2 має   розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 в АТ «ПІРЕУС БАНК МТБ» м. Київ, МФО 300658.
Позивач не вчиняв дій, спрямованих на з`ясування обставини щодо наявності коштів на вищезазначеному рахунку (подання суду клопотання про витребування таких доказів, тощо), отже твердження про те, що квартира №31 є єдиним майном відповідача є передчасним та має характер припущення.
Відповідно до ч.4 ст.137 ГПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає врахування господарським судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
На думку колегії суддів співмірним заходом забезпечення позову про стягнення коштів може бути накладення арешту на грошові кошти на банківських рахунках, а не накладення арешту на квартиру, яка є   місцем проживання відповідача (про що ОСОБА_2 зазначає у відзиві на апеляційну скаргу) із сім`єю.
Твердження скаржника про те, що відкриття провадження у даній справі підштовхнуло відповідача до відчуження придбаної за договором від 11.02.2014р. частки у Товаристві з метою ухилення від виконання рішення у справі є цілковитим   припущенням скаржника, що не ґрунтується на фактичних обставинах та  є нелогічним.
З таким же ступенем вірогідності  можливо зробити    припущення, що ОСОБА_2 здійснив відчуження належної йому частки після відкриття  справи про стягнення заборгованості  з метою розрахунку з Підприємством «Відас» за договором від 11.02.2014р., а не з метою ухилитись від виконання рішення суду у даній справі.
Дійсність намірів відповідача в цьому питанні не може бути встановлена  судом виключно на підставі декларативних тверджень позивача. 
Відповідно до ч.1 ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.
Наразі  відсутність у ОСОБА_2 достатніх коштів не є встановленою, та на думку колегії суддів  арешт квартири, що належить відповідачу, не може забезпечувати виконання рішення про стягнення, якщо це єдине житло,  де зареєстрований та мешкає боржник.
Навпаки, обставина відчуження частки ОСОБА_3 може свідчити  про потенційну  можливість виконання рішення суду про стягнення коштів саме за рахунок належних відповідачу грошових коштів, оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст.137 ГПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2020р. у справі №922/2163/17 міститися правовий висновок, відповідно до якого самі лише твердження про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
Решта аргументів  заявника носять загальний характер, не містять  змістовних даних та відомостей  із посиланням  на докази, які б дозволяли зробити  висновок про необхідність забезпечення позову в аспекті вимог ст.136 ГПК України у запропонований позивачем спосіб.  
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів констатує, що доводи апеляційної скарги як окремо, так і у своїй сукупності не спроможні спростувати обґрунтованість висновку   про  відсутність підстав для   забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача,  а отже підстави для зміни або скасування оскаржуваної ухвали колегія суддів вважає відсутніми.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів  залишає ухвалу господарського суду Одеської області від 21.02.2020р. у справі №916/38/20  без змін, а апеляційну скаргу    - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 232, 233,  235,  236, 240, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 ГПК   України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу залишити без задоволення.   
Ухвалу господарського суду Одеської області від 21.02.2020р. у справі №916/38/20 залишити без змін.

Постанова в порядку ст.282 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття згідно ст.284 ГПК України. 
Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення  згідно положень ст.ст. 286, 287 ГПК України (з урахуванням  норм п.4 розділу Х «Прикінцеві положення» ГПК України).

Повна постанова складена   13  травня 2020 року.

Головуючий суддя                                                              М.А. Мишкіна

Суддя                                                                                  О.Ю. Аленін

Суддя                                                                                 Л.В. Лавриненко