ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 травня 2020 року           справа №200/13755/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді Гаврищук Т.Г.,
суддів                      Блохіна А.А., 
                                Гайдара А.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Маріупольського загону морської охорони Регіонального управління морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України на рішення Донецького окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Бабаш Г.П.) від 31 січня 2020 року (повний текст рішення складено та підписано 31 січня 2020 року в м. Слов`янськ) в справі № 200/13755/19-а, за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Маріупольського загону морської охорони Регіонального управління морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України, Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання дій щодо невиплати компенсації за додаткову відпустку учаснику бойових дій за 2015-2019 роки протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                     ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Маріупольського загону морської охорони Регіонального управління морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України, Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дії щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за період з 2014 року по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року; зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІП "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсацій громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, у зв`язку з невиплатою грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року; зобов`язання Регіональне управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України здійснити фінансування військової частини НОМЕР_1 щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік та компенсацію втрати частини доходів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року адміністративний позов задоволено, визнано протиправними дії щодо ненарахування та невиплати позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року; зобов`язано нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року; зобов`язано нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-ІП "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсацій громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, у зв`язку з невиплатою грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року; зобов`язати Регіональне управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України здійснити фінансування військової частини НОМЕР_1 щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік та компенсацію втрати частини доходів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року та компенсації втрати частини доходів.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що судом першої інстанції прийнято рішення щодо виплати компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2014 рік, коли ще позивач не мав статусу учасника бойових дій. Відповідач зазначив, що п.218 Положення про проходження військової служби громадянами України в Державній прикордонній службі України, затв. Указом Президента України від 29.12.2009 року №1115/2009 визначено, що наказ органу Держприкордонслужби про надання військовослужбовцю додаткові відпустки видається не пізніше ніж у день початку такої відпустки на підставі рапорту військовослужбовця. Позивач з рапортом щодо надання йому додаткових відпусток в 2015, 2016, 2017, 2018 роки не звертався. Судом першої інстанції не було враховано, що особливий період розпочався з 17.03.2014 року коли було оприлюднено Указ Президента від 17.03.2014 року №303/2014 «Про початкову мобілізацію» і триває дотепер. Тобто, на даний час в Україні діє особливий період. Відповідач вважає, що законодавством не передбачено можливість заміни додаткової відпустки учасника бойових дій грошовою компенсацією. Відповідач також вважає, що грошова компенсація за невикористані дні відпустки носить разовий характер, а тому на неї не розповсюджується положення  Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІП "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".
Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач проходив службу у 23 загоні морської охорони Регіонального управління морської охорони Державної прикордонної служби України, ВЧ НОМЕР_1 .
Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 01.08.2018 року №302/1 позивач з 07.04.2014 року по 30.04.2018 року безпосередньо приймав участь у проведенні антитерористичної операції, з 01.05.2018 року по 01.08.2018 року приймав участь у проведенні операції об`єднаних сил у складі військової частини НОМЕР_1 (23 загоні морської охорони) Донецько-Луганського регіонального управління (1 категорії) Державної прикордонної служби України на території Донецької області.
12.05.2015 року Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України за підписом ОСОБА_2 позивачу видано посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_2 .
02.08.2018 року адміністрацією Державної прикордонної служби України позивачу видано посвідчення Серія НОМЕР_3 .
Наказом командира 23 загону морської охорони Регіонального управління морської охорони Державної прикордонної служби України №199-ос від 27.07.2018 року позивача звільнено в запас Збройних сил України у зв`язку із закінченням строку контракту та виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення. Одночасно вирішено виплатити грошову компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку за 2018 рік, грошову допомогу для оздоровлення за 2018 рік, одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 25 повних календарних роки служби, винагороду за безпосередню участь в операції об`єднаних сил, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні.
Згідно довідки № 482 від 21.10.2019 року позивачеві в період з 2014 року по 2018 рік щорічні додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, передбачених п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3351 не надавались.
Наведені обставини сторонами не оспорюються. Спірним у цій справі є не нарахування та невиплата позивачеві компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 по 2018 роки та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ),  згідно частини 3 статті 24 якого закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України від 20.12.1991      № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011).
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» встановлено надання учасникам бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Право на одержання учасниками бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік передбачено також пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ( далі Закон № 3551).
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється (пункт 19 статті   10-1 Закону № 2011-ХІІ).
За приписами пункту 21 наведеної статті у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.
Визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що аналіз зазначених норм свідчить, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється безпосередньо надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.        
Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18, який судом першої інстанції правомірно враховано при прийнятті рішення цій справі.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було нараховано та виплачено позивачеві грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Посилання відповідача на п.218 Положення про проходження військової служби громадянами України в Державній прикордонній службі України, затв. Указом Президента України від 29.12.2009 року №1115/2009, колегією суддів не прийнято до уваги, оскільки наведеною нормою врегульовано порядок надання військовослужбовцю відпустки, а не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Водночас, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно було зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014 рік з огляду на наступне.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідно до посвідчення  серія НОМЕР_2 , виданого Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України, позивач є учасником бойових дій з 12.05.2015р.. 
Доказів, що засвідчують наявність у позивача статусу учаснику бойових дій у 2014 році в матеріалах справи відсутні, а тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно задоволено позов в цій частині.
Щодо вимог позивача про нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-ІП "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсацій громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, у зв`язку з невиплатою грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 (далі - Порядок № 159).
Відповідно до статті 2 Закону № 2050-ІІІ   компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами  у  цьому  Законі  слід  розуміти грошові доходи громадян,  які вони одержують на території України і які не  мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. 
Аналогічні приписи містяться у п.3 Порядку № 159. 
Отже, за приписами наведених норм  компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати за Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» проводиться лише у випадку затримки грошових доходів, які не мають разового характеру. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки має разовий характер, а тому не є об`єктом компенсації відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції безпідставно задоволено позов в цій частині.
Щодо вимог позивача про зобов`язання Регіональне управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України здійснити фінансування військової частини НОМЕР_1 щодо виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за  період з 2014 року по 2018 рік та компенсацію втрати частини доходів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року та компенсації втрати частини доход, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
За приписами ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Суд апеляційної інстанції вважає, що звернення до суду з позовом про зобов`язання одного суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії на користь іншого суб`єкта владних повноважень не є належним способом захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції взагалі не досліджувалось питання щодо порядку фінансування військової частини НОМЕР_1 для виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно задоволено позов в цій частині.
На підставі вищенаведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення.
Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Маріупольського загону морської охорони Регіонального управління морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року в справі №200/13755/19-а – задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року в справі №200/13755/19-а – скасувати. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Маріупольського загону морської охорони Регіонального управління морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за період з 2014 року по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року; зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІП "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсацій громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, у зв`язку з невиплатою грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року; зобов`язання Регіональне управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України здійснити фінансування військової частини НОМЕР_1 щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік та компенсацію втрати частини доходів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (23 загону морської охорони) Регіонального управління морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України, Регіонального управління морської охорони Адміністрації державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року.
Зобов`язати військову частини НОМЕР_1 (23 загону морської охорони) Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року.
У задоволені іншої частини позовних вимог – відмовити.
Постанова складена та підписана 05 травня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 05 травня 2020 року та підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий:                                                                                Т.Г. Гаврищук 

Судді:                                                                                          А.А. Блохін

                                                                                             А.В. Гайдар