ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 березня 2020 року           справа №200/9297/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року (повне судове рішення складено 21 грудня 2019 року в м. Слов`янську) у справі № 200/9297/19-а (суддя в І інстанції Череповський Є.В.) за позовом ОСОБА_1 до Донецького прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України Військова частина № НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення суми індексації грошового забезпечення за період вересень 2015 року – травень 2019 року, суми одноразової грошової допомоги при прийнятті на військову службу за призовом під час мобілізації, суми компенсації,
                                                   
                                                          УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини № НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період вересень 2015 року – травень 2019 року, одноразової грошової допомоги при прийнятті на військову службу за призовом під час мобілізації, стягнення суми індексації грошового забезпечення за період вересень 2015 року – травень 2019 року у розмірі 116 684,35 грн., стягнення суми одноразової грошової допомоги при прийнятті на військову службу за призовом під час мобілізації у розмірі 9 744,00 грн., стягнення суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення у розмірі 16083,60 грн., та у зв`язку з порушенням строків виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 4 940,21 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у червні 2019 року позивачем направлено відповідачу заяву з проханням надати довідку-розрахунок сум індексації грошового забезпечення за період з серпня 2015 року по день звільнення з військової служби. Відповідачем видано довідку від 18 червня 2019 року про те, що за період проходження військової служби з серпня 2015 року по листопад 2018 року індексація грошового забезпечення позивача не нараховувалася і не виплачувалася у зв`язку із відсутністю фінансових ресурсів. Нарахування та виплата індексації проводилась відповідачем з грудня 2018 року по травень 2019 року у значно менших розмірах, які не відповідають вимогам чинного законодавства. Разом з тим, позивачу також не була виплачена сума одноразової грошової допомоги при прийнятті на військову службу за призовом під час мобілізації в розмірі восьми мінімальних заробітних плат.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № 9937) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з серпня 2015 року по листопад 2018 року.
Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17 серпня 2015 року по 30 листопада 2018 року.
Зобов`язано  ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків його виплати з 17 серпня 2015 року.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, що і на обґрунтування позовної заяви.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). При цьому представники відповідача не були допущені до участі в апеляційному суді, оскільки не надали документів на підтвердження повноважень на самопредставництво суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
Згідно витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 17 серпня 2015 року, ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації і направлений у військову частину НОМЕР_1 .
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення від 23 листопада 2015 серії НОМЕР_2 .
З наказу начальника 1 прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 31 травня 2019 року №260-ОС вбачається, що з ОСОБА_1 припинено (розірвано) контракт, звільнено з військової служби в запас за підпунктом г (наявність у військовослужбовця трьох або більше дітей віком до 18 років) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та знято з усіх видів забезпечення.
Відповідно до довідки Донецького прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби від 18 червня 2019 року №139 ОСОБА_1 сума нарахованої та сплаченої індексації становить: за грудень 2018 року – 71,08 грн., за січень 2019 року – 71,08 грн., за лютий 2019 року – 71,08 грн., за березень 2019 року – 134,47 грн., за квітень 2019 року - 134,47 грн. 
За період проходження військової служби у Донецькому прикордонному загоні з серпня 2015 року по листопад 2018 року індексація не нараховувалась та не виплачувалась. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи суд зазначає наступне.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до Закону.
Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, далі – Закон № 1282-ХІІ) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно з ст. 4 Закону № 1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з 01.01.2016 – 103 відсотка).
Відповідно до ст. 5 Закону № 1282-ХІІ, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Згідно з ч.2 ст. 6 цього ж Закону, Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 9 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.
Статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно з ст. 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1078).
Відповідно до п. 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (з 01.01.2016 – 103 відсотка)..
Пунктом 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Відповідно до п. 6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
В контексті наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Тобто, сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
З аналізу наведених вище нормативно-правових актів, вбачається що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд також зазначає наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення. Згідно з п. 4 цього Порядку, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до абз. 8 п. 4 Порядку у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства. Між тим, індексація доходів громадян, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних соціальних гарантій, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
В даному випадку, матеріалами справи підтверджується, що відповідачем не була нарахована та не виплачувалася індексація грошового забезпечення за період з серпня 2015 року по листопад 2018 року, а правомірність своїх дій відповідач обґрунтовував тим, що кошторисні видатки Державної прикордонної служби України на 2016, 2017 та з січня по листопад 2018 року не передбачали здійснення видатків на виплату індексації грошових доходів військовослужбовців. 
За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку, що не може визнаватися правомірною відмова відповідача у виплаті спірних сум індексації з підстав відсутності достатнього фінансування Державної прикордонної служби України загалом та Донецького прикордонного загону зокрема.
Що стосується посилань відповідача на відсутність фінансових ресурсів для виплати індексації грошового забезпечення, то суд враховує, що Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зауважував: реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Суд зазначає, що відсутність у відповідача належного фінансового забезпечення у спірний період, в тому числі для покриття витрат з індексації грошового забезпечення військовослужбовців, не може впливати на наявність або відсутність у позивача права на отримання такої індексації, оскільки відповідне право гарантується законом, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є безумовним обов`язком роботодавця.
З огляду на викладене, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у відповідача обов`язку, щодо нарахування індексації грошового забезпечення позивачу.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Суд також враховує рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 №9-рп/2013, в якому зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини 6 статті 95 Кодексу законів про працю України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці», такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. В аспекті конституційного звернення положення частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
Слід також зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише позивачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення відповідачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій в задоволенні частки позовних вимог відмовлено. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Щодо розміру суми індексації грошового забезпечення, суд зазначає наступне. 
В обґрунтування свої вимог позивач посилається на п. 10-2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 (далі – Порядок № 1078), за змістом якого для новоприйнятих працівників обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник. На думку позивача, базовим місяцем для обчислення індексації за посадою, яку обіймав позивач з серпня 2015 року є січень 2008 року відповідно до постанови КМУ від 7 листопада 2007 року №1294, якою було востаннє підвищено оклади. 
Разом з тим, Порядок проведення індексації грошових доходів населення доповнено пунктом 10-2 згідно з Постановою КМУ № 526 від 13.06.2012; в редакції Постанови КМУ № 1013 від 09.12.2015 – та  застосовується з 1 грудня 2015 року. 
На час призову позивача на військову службу у серпні 2015 року діяв абзац 3 п. 10-1 Порядку № 1078, за правилами якого обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації заробітної плати новоприйнятих працівників здійснюється з місяця прийняття працівника на роботу.
За таких обставин, суд першої інстанції вважав необґрунтованими доводи позивача з посиланням на положення п. 10-2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, оскільки останні набрали чинності після прийняття позивача на військову службу. Відтак у задоволенні позовних вимог про стягнення суми індексації грошового забезпечення у розмірі 116 684,35 грн. слід відмовити. 
Проте, з такими висновками місцевого суду не в повній мірі погоджується судова колегія апеляційного суду.
Так, дійсно, на час призову позивача на військову службу у серпні 2015 року діяв абзац 3 п. 10-1 Порядку № 1078, за правилами якого обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації заробітної плати новоприйнятих працівників здійснюється з місяця прийняття працівника на роботу.
Тому первісно з серпня 2015 року відповідач мав право встановити базовим саме цей місяць.
Також місцевий суд вірно зазначив, що пункт 10-2 Порядку № 1078, викладений в новій редакції Постановою КМУ № 1013 від 09.12.2015, якою в тому числі внесено зміни: поширено його положення для новоприйнятих працівників, – та  застосовується з 1 грудня 2015 року. 
Відповідно до пункту 14 Порядку роз`яснення щодо застосування цього Порядку надає Мінсоцполітики.
Мінсоцполітики в листі від 28.04.2016 р. № 201/10/1.37-16 надало роз`яснення щодо індексації заробітної плати, яке полягає в наступному.
Пунктом 10-2 Порядку № 1078 визначено, що для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи, для новоприйнятих працівників, а також для працівників, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати, передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник.
Отже, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації починаючи з грудня 2015 року здійснюється не індивідуально для кожного працівника в залежності від прийняття його на роботу або зростання його доплат та надбавок, а від моменту останнього перегляду тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник.
Враховуючи викладене та наведені у листі дані, для працівника, який працює з лютого 2014 року, обчислення індексу споживчих цін має здійснюватись з місяця підвищення тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник. Якщо останнє підвищення окладу за посадою відбулося у квітні 2012 року, то для визначення суми індексації такому працівнику з грудня 2015 року має застосовуватись індекс споживчих цін. обчислений наростаючим підсумком з травня 2012 року.
Таким чином, саме з грудня 2015 року (а не з серпня, як він зазначав в позові) ОСОБА_1 має право на проведення індексації його грошових доходів, виходячи з базового місяця січня 2008 року.
Відтак, проведена відповідачем індексація з грудня 2018 року дійсно розрахована в значно менших сумах, тому висновки місцевого суду про задоволення позову по листопад 2018 року є необґрунтованими.
При цьому, в зв`язку з перевищенням порогу індексації в 101 відсоток у вересні 2015 року (102,3%), позивач має право на проведення індексації його грошового забезпечення, проте з базового місця серпня 2015 року, а не січня 2008 року.
Далі, відповідно до пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру:
… грошове забезпечення військовослужбовців…
Наказом адміністрації Держприкордонслужби України від 20.05.2008 № 425 відповідно до постанови КМУ від 07.11.2007 № 1294 розроблено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України.
Згідно пункту 1.2 цієї Інструкції грошове забезпечення - це гарантоване державою грошове забезпечення в обсязі, що відповідає умовам проходження військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
До складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
одноразові додаткові види грошового забезпечення;
місячне грошове забезпечення - це грошове забезпечення, на отримання якого у відповідному місяці має право військовослужбовець згідно із чинним законодавством.
До складу місячного грошового забезпечення входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати та премія).
На підставі пункту 4 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.
Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає.
Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації (прожитковий мінімум для працездатний осіб), на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Тобто, індексації підлягають саме грошові доходи (в даному випадку грошове забезпечення), а не прожитковий мінімум (хоча і в межах останнього), тобто, грошове забезпечення у межах прожиткового мінімуму.
Крім того, у зв`язку з підвищенням посадового окладу під час порівняння суми підвищення заробітної плати та суми індексації повинні враховуватися всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру виплати (приклад 2 Додатку 4 Порядку № 1078).
Матеріали справи не містять відомостей про щомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з серпня 2015 року по травень 2019 року (розрахункові листи /табулеграми/ до належних документів, що підтверджують виплати, віднести не можна, оскільки вони не містять підписів відповідних посадових осіб або є незавіреними належним чином – уповноваженою особою роботодавця чи суддею, засвідчення копії самим позивачем належним завіренням копії апеляційним судом не визнається).
З урахуванням наведених вище висновків, зроблений позивачем розрахунок індексації (похідним від якого є розрахунок компенсації), не є вірним, а апеляційний суд позбавлений можливості здійснити такий розрахунок на підставі норм чинного законодавства.
Відтак, правильним способом захисту прав позивача буде не стягнення сум, про які він просить, а зобов`язання відповідача провести індексацію грошового забезпечення позивача за період з серпня 2015 року по травень 2019 року.
Те саме стосується і компенсації втрати частини грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків його виплати.

Стосовно вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходів, суд зазначає наступне.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок компенсації).
Відповідно до статей 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців; виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Враховуючи вищенаведене та встановлені обставини по справі, суд критично ставиться до посилання представника відповідача на відсутність вини з боку відповідача щодо не виплати індексації грошових доходів населення, як на підставу для не виплати позивачу компенсацію у зв`язку з втратою частини доходів. 
При цьому одноразова грошова допомога при прийнятті на військову службу за призовом під час мобілізації, яку позивач просить стягнути в нинішньому позові у розмірі 9 744,00 грн., відноситься саме до таких, що мають разовий характер. Відтак, в незалежності від задоволення вимог про її стягнення, компенсація у зв`язку з втратою частини доходів щодо такої одноразової допомоги не може бути нарахована, виплачена і стягнута на користь позивача, тому такі позовні вимоги останнього не можуть бути задоволені.

Щодо стягнення суми одноразової грошової допомоги при прийнятті на військову службу за призовом під час мобілізації у розмірі 9 744,00 грн., суд зазначає наступне. 
Підпунктом 10 пункту 6 постанови КМУ від 07.11.2007 № 1294 встановлено виплачувати одноразову грошову допомогу військовослужбовцям, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, у разі їх прийняття на військову службу за контрактом у таких розмірах:
особам рядового складу - вісім мінімальних заробітних плат;
особам сержантського і старшинського складу - дев`ять мінімальних заробітних плат;
особам офіцерського складу - десять мінімальних заробітних плат.
Позивача було мобілізовано відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 17.08.2015 і направлено до військової частини № НОМЕР_1 у військовому звання «солдат». Однак, на думку ОСОБА_1 , відповідачем всупереч пп. 10 п. 6 Постанови № 1294 не виплачено позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі вісім мінімальних заробітних плат. При цьому позивач пов`язує необхідність здійснення такої виплати з фактом його мобілізації, в той час як приписи Постанови № 1294 передбачають можливість вказаної виплати у разі прийняття таких військовослужбовців на військову службу за контрактом.
Відповідачем на підтвердження своїх доводів щодо сплати позивачу суми одноразової грошової допомоги при укладенні контракту надано витяг з наказу від 10.03.2016 та розрахунковий лист за квітень 2016 року, за змістом якого ОСОБА_1 була виплачена спірна допомога в сумі 11 024,00 грн. згідно наказу №47-ос від 10 березня 2016 року (а.с.136,140). Тому у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду – зміні.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями  250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України, -          

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року у справі № 200/9297/19-а за позовом ОСОБА_1 до Донецького прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України Військова частина № НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення суми індексації грошового забезпечення за період вересень 2015 року – травень 2019 року, суми одноразової грошової допомоги при прийнятті на військову службу за призовом під час мобілізації, суми компенсації – змінити.
В абзацах другому та третьому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року у справі № 200/9297/19-а вислів «по листопад 2018 року» замінити висловом «по травень 2019 року».
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року у справі № 200/9297/19-а – залишити без змін.
Повне судове рішення – 05 березня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін

                                                                                                                                                                                                                                                Т. Г. Гаврищук