Ухвала
Іменем України 
 
08 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 404/4513/19
провадження № 51-2251ск20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 жовтня 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 30 січня 2020 року,
 
встановив:
 
Згідно з вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 жовтня 2019 року  ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Остаточне покарання визначено на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 квітня 2018 року, а саме у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць.  
 
Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 30 січня 2020 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни.  
 
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, злочин вчинено за наступних обставин: 26 квітня 2019 року приблизно 08:50 ОСОБА_4 перебував в приміщенні супермаркету «Копілка» (м. Кропивницький, вул. Соборна, 1А), діючи умисно та цілеспрямовано, повторно, переслідуючи мету власної наживи, з метою викрадення взяв з полиці стелажу з молочною продукцією, 20 упаковок масла «Первомайський МКК», селянське солодковершкове, 73% вагою 200 г кожна, загальною вартістю 739, 80 грн та 2 упаковки масла «Наш молочник» вартість 80, 90 грн, які сховав до пакету, що мав при собі. В подальшому ОСОБА_4 з метою таємного викрадення чужого майна, з вказаним товаром пройшов повз касову зону супермаркету, умисно не пред`явив касиру товар та не оплативши його, попрямував до виходу з супермаркету, тим самим виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, однак, свого злочинного умислу до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, оскільки був виявлений оператором відеоспостереження зазначеного магазину, тим самим не отримав реальну можливість розпорядитися  даним майном з причин, що не залежали від його волі, чим не довів свої злочинні дії до кінця.
 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не оспорюючи фактичні обставини справи, просить судові рішення щодо нього змінити з підстав невідповідності призначеного покарання особі засудженого та тяжкості вчиненого злочину і вказує на те, що суд першої інстанції призначив йому суворе покарання при наявності підстав для застосування ст. 69 КК, тобто визначити покарання нижче від найнижчої межі встановленої санкцією статті, а також застосувати положення ст. 75 КК.
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
 
Згідно зі ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.   
 
Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.
 
Доводи засудженого щодо невідповідності призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості та безпідставне незастосування статей 69, 75 КК є необґрунтованими.
 
Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
 
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.  
 
Згідно із ст. 414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
 
Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про його особу, який вчинив кримінальне правопорушення під час іспитового строку визначеного за вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 квітня 2018 року, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, відсутність збитків, наявність на утриманні малолітньої дитини, позитивну характеристику, офіційно не працевлаштований та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
 
Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається засуджений у касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винного без реального відбування ним призначеного покарання.
 
На думку колегії суддів є обґрунтованим висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про необхідність призначення засудженому ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 2 ст.185 КК з урахуванням вимог ч. 3 ст. 68 КК (за вчинення замаху).
Таким чином, призначаючи засудженому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, суд дотримався вимог статей 50, 65 КК, оскільки вказане покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого злочину, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
 
Місцевий суд також, обґрунтовано визначив остаточне покарання ОСОБА_5 за сукупністю злочинів відповідно до ст. 71 КК та врахував,що вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 квітня 2018 року   ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки із застосуванням ст. 75 КК, а саме звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, тобто ОСОБА_4 вчинив новий злочин протягом встановленого іспитового строку.
 
Оскільки, новий злочин ОСОБА_4 вчинив протягом іспитового строку, це є порушенням умов застосування ст. 75 КК, а тому повторне звільнення його від відбування покарання з випробуванням є не припустимим.
   
Посилання засудженого на можливість призначення покарання нижче від найнижчої межі встановленої санкцією ч. 2 ст. 185 КК із застосування ст. 69 КК не є спроможними.
 
Так, відповідно до ч. 3 ст. 78 КК у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.
 
Тобто в даному випадку, наслідком вчинення нового злочину протягом іспитового строку є призначення покарання за сукупністю вироків, без можливості застосування положень ст. 69 КК, оскільки, відповідно до ч. 4 ст. 71 КК остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
 
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухвалення такого рішення. 
 
Також суд обґрунтовано зазначив, що районний суд в повній мірі врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, також враховано те, що він є інвалідом 2 групи, у зв`язку з чим йому призначено покарання у межах санкції статті обвинувачення, яке є ближчим до мінімального.
 
До того ж доводи засудженого, наведені у касаційній скарзі, що є аналогічними за змістом доводам в апеляційній скарзі, були  предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який умотивовано їх відхилив. Розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_4 , апеляційний суд дотримався вимог ст. 419 КПК.
 
Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність які могли бути безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.
 
З огляду на викладене з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4   слід відмовити.
 
Керуючись п. 2  ч. 2  ст. 428 КПК, Суд
 
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 жовтня 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 30 січня 2020 року.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                    ОСОБА_3