Постанова
     Іменем України
 
Єдиний унікальний номер справи 359/5527/19	 	
Номер провадження 22-ц/824/6722/2020	
Головуючий у суді першої інстанції В.В. Журавський	
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач        	
03 червня 2020 року                                                                                             місто Київ
                             Номер справи 359/5527/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
 
головуючого - Поливач Л.Д. (суддя – доповідач), 
суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. 
 
секретар судового засідання: Горак Ю.М.
 
сторони:
 
позивач           ОСОБА_1 
відповідач       Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Журавського В.В., в приміщенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області, об 11год. 30хв., повне рішення складено 17 лютого 2020 року.
 
в с т а н о в и в :
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ВЧ НОМЕР_1 Міністерства оборони України, треті особи: Київське квартирно-експлуатаційне управління Збройних сил України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення житлової комісії про зняття з квартирного обліку та зобов`язання поновити на квартирному обліку, мотивованим тим, що він проходив військову службу в Збройних Силах України у період з 01.08.1986 по 21.10.2013, а 12.12.2002 року був зарахований на квартирний облік у військовій частині НОМЕР_2 . 21 жовтня 2013 року він був звільнений з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту. На цій підставі рішенням житлової комісії, оформленим протоколом №1 від 31 січня 2019 року, він був знятий з квартирного обліку при військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України разом з сім`єю. Вказане рішення про зняття з квартирного обліку вважає незаконним та несправедливим, оскільки його вислуга у Збройних Силах України складає 26 років 11 місяців (календарна), 45 років 05 місяців (пільгова). За час несення військової служби він отримав статус ветерана військової служби та ветерана війни – учасника бойових дій. А тому просив суд визнати незаконним та скасувати рішення військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, оформлене протоколом житлової комісії військової частини №1 від 31 січня 2019 року, в частині зняття з квартирного обліку його, а також його сім`ї: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України поновити його та членів сім`ї на квартирному обліку з 12 грудня 2002 року, оскільки у відповідача були відсутні передбачені законом підстави для зняття його з квартирного обліку.
Рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 10 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 Міністерства оборони України, треті особи: Київське квартирно-експлуатаційне управління Збройних сил України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення житлової комісії про зняття з квартирного обліку та зобов`язання поновити на квартирному обліку.
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову безпідставно дійшов висновку проте, що він не має права перебувати на квартирному обліку у військовій частині, оскільки був звільнений у запас за закінченням строку дії контракту. Суд невірно трактував поняття «звільнення у запас» та «звільнення у відставку за віком, станом здоров`я, або скороченням штату» та невірно тлумачив ч. 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у зв`язку із чим не застосував до спірних правовідносин ч. 1 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Ухвалюючи оскаржуване рішення суд безпідставно не взяв до уваги, що на момент звільнення 21.10.2013 він мав вислугу 26 років 11 місяців. А тому застосуванню підлягав абзац 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Вказана норма закону виключає можливість зняття військовослужбовця та членів його родини з квартирного обліку на отримання житла за будь – якою формальною підставою. Суд знехтував та не застосував прямі норми Конституції України, які гарантують право на забезпечення житлом та соціальний захист.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримав та просив скаргу задовольнити. 
Представник відповідача ВЧ НОМЕР_1 Міністерства оборони України Ільїн О.О. та представник третьої особи Київського квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України Сулима І.В. у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін як законне та обґрунтоване.
Треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про час, місце і дату розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції  від зазначених осіб не надходило.
За таких обставин суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.
Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається із матеріалів справи, у період часу з 01 серпня 1986 року по 21 жовтня 2013 року ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України, зокрема у військових частинах: НОМЕР_3 , НОМЕР_2 та НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з особової справи капітана ОСОБА_1 про проходження військової служби.
Згідно витягу з протоколу житлової комісії № 1 від 12 грудня 2002 року ОСОБА_1 був зарахований на квартирний облік при військовій частині НОМЕР_2 12 грудня 2002 року.
На підставі наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 519 від 21 жовтня 2013 року відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).
31 січня 2019 року ОСОБА_1 був знятий з квартирного обліку разом з членами його сім`ї у зв`язку із звільненням у запас за закінченням строку контракту, що підтверджується витягом з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 31 січня 2019 року №1.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 втратив право залишатися на квартирному обліку ВЧ НОМЕР_1 оскільки підставою його звільнення у запас було закінчення строку дії контракту, а не вік, стан здоров`я або скорочення штатів чи проведення інших організаційний заходів.
Проте, з такими висновками колегія суддів погодитися не може, з огляду на наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з абзацом 1 частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 12 цього Закону військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10цієї статті.
На виконання приписів вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03 серпня 2006 року затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями.
Відповідно до положень пункту 24 цього Порядку військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини; у рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.
Також, пунктом 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла. 
Аналогічні приписи закріплені й в пункті 29 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями.
Положеннями пункту 30 цього Порядку передбачено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством.
Таким чином, аналіз зазначених норм закону дає підстави зробити висновок про те, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, а отже і на залишення на обліку до отримання ними житла, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених пунктом 30 Порядку.
Пунктом 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.
Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
Як вбачається із матеріалів справи, на час зарахування ОСОБА_1 у 2002 році на квартирний облік діяв Наказ Міністерства оборони України № 20 від 03 лютого 1995 року «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України», який втратив чинність 10 листопада 2006 року, відповідно до пункту 13 якого військовослужбовці перебувають на квартирному обліку у військовій частині та квартирно-експлуатаційних частинах району до отримання житла, за винятком: поліпшення житлових умов, переміщення до нового місця служби, засудження до позбавлення волі на термін понад 6 місяців та надання відомостей, які не відповідають дійсності.
Позивач проходив військову службу та потребував поліпшення житлових умов. Винятків, встановлених пунктом 13 наведеного Положення, щодо позивача не встановлено.
З наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 519 від 21 жовтня 2013 року також вбачається, що на день звільнення позивача з військової служби його вислуга перевищувала 20 років, що свідчить про те, що позивач набув право на забезпечення постійним житлом за рахунок Міністерства оборони України.
Зі змісту вищезазначеного наказу вбачається, що ані постійним, ані службовим житлом позивач не забезпечений.
В матеріалах справи також відсутні докази на підтвердження того, що під час проходження військової служби він отримав грошову компенсацію за належне йому для отримання жиле приміщення.
Зазначаючи у рішенні про відсутність у позивача права залишатися на обліку у військовій частині після звільнення суд першої інстанції мотивував це тим, що ОСОБА_1 був звільнений саме у запас за закінченням строку контракту, а не у запас або відставку за віком чи станом здоров`я. При цьому суд посилався на положення пункту 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якими передбачено підстави залишення військовослужбовці на обліку при звільненні з військової служби у запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі, а також частину 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин), положеннями якої визначені підстави звільнення військовослужбовців з військової служби.
Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки поняттям «звільнення у запас» та «звільнення у відставку», що на думку колегії суддів призвело до неправильного вирішення спору судом, з огляду на наступне.
Так, частиною 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) визначено, що Контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби: 
а) у зв`язку із закінченням строку контракту;
б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії  про непридатність або обмежену придатність до військової служби; 
в) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі; 
г) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі;
д) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких (413-2013-п) встановлено Кабінетом Міністрів України; 
е) через службову невідповідність; 
є) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади; 
ж) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; 
з) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця); 
и) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; 
і) у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням, відповідно до якого військовослужбовця притягнуто до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції»( 3206-17 );
ї) у разі неможливості переведення на іншу посаду у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі.
Як вбачається з витягу із наказу № 519 від 21.10.2013 ОСОБА_1 був звільнений з військової служби на підставі ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).
Разом з тим, частиною першою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: 
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; 
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку. 
Системний аналіз зазначених норм закону дає підстави дійти висновку, що у словосполученні «звільнення з військової служби у запас або у відставку за віком, станом здоров`я», що міститься у пункті 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», такі умови як вік і стан здоров`я, відносяться виключно до поняття «звільнення у відставку», як варіанту (способу) звільнення з військової служби, і жодним чином не відноситься до поняття «звільнення у запас». Така юридична визначеність зазначених понять підтверджується висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 25.03.2019 у справі № 359/2295/17.
Отже, звільнення військовослужбовця, який перебуває на квартирному обліку, у запас за закінченням строку контракту за наявності у нього відповідного стажу і є підставою для залишення його на такому обліку відповідно до вимог пункту 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Суд першої інстанції невірно розтлумачив положення пункту 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що стало наслідком незастосування положень частини 1 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин). 
Таким чином, підстави для зняття позивача з квартирного обліку на час прийняття оскаржуваного рішення були відсутні. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 суд у своєму рішенні безпідставно послався на положення Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень від 06.10.2006 № 577,  оскільки вона втратила чинність 06.02.2012.
Суд першої інстанції врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі № 752/5881/15-ц. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про правомірність зняття позивача як колишнього військовослужбовця та членів його сім`ї з квартирного обліку після звільнення у запас в зв`язку із закінченням строку дії контракту, оскільки він мав вислугу на військовій службі менше ніж 20 років. У справі, яка переглядається апеляційним судом позивач звільнений у запас в зв`язку із закінченням строку дії контракту та має вислугу на військовій службі понад 20 років.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла не інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Пунктом 1 частини другої статті 40 ЖК УРСР визначено, що громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадку поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення.
Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, не взяв до уваги того, що рішення, викладене у протоколі засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 31 січня 2019 року №1 про зняття позивача з квартирного обліку суперечить положенням ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та свавільно порушує право ОСОБА_1 на житло.
Колегія суддів встановивши, що при зарахуванні позивача на квартирний облік на отримання житла складом сім`ї з двох осіб (дружина та дочка) та перебування його на квартирному обліку порушень житловою комісією та позивачем допущено не було, під час проходження військової служби та на момент звільнення ОСОБА_1 постійним або службовим житлом не забезпечувався, вислуга років у Збройних Силах України становить 26 років 11 місяців, підстави, визначені законом для зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов не настали, дійшла висновку що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заявлених ним вимог про визнання незаконним рішення Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, оформлене Протоколом Житлової комісії військової частини №1 від 31 січня 2019 року, в частині зняття з квартирного обліку його та членів його сім`ї та зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 Міністерства оборони України поновити його та членів його сім`ї на квартирному обліку з 12 грудня 2002 року, оскільки з урахуванням зазначених вище норм закону наявні правові підстави для задоволення позову в цій частині.
Натомість вимога позивача про скасування рішення Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, оформлене Протоколом Житлової комісії військової частини № 1 від 31 січня 2019 року, в частині зняття з квартирного обліку його та членів його сім`ї не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду в частині визнання судом такого рішення незаконним є вірним способом захисту порушених прав позивача, воно свідчить про те, що рішення комісії в цій частині вже не діє, а тому не потребує скасування.  Скасування такого рішення  не є передбаченим законом способом захисту порушених прав особи, а тому суд відмовляє позивачеві у задоволенні позову в цій частині.
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За таких обставин суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким позов ОСОБА_1  суд задовольняє частково. Визнає незаконним рішення Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, оформлене Протоколом Житлової комісії, в частині зняття з квартирного обліку ОСОБА_1 та членів його сім`ї, зобов`язує Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України поновити ОСОБА_1 та членів його сім`ї на квартирному обліку з 12 грудня 2002 року. В решті вимог суд  відмовляє.
Питання щодо розподілу судових витрат апеляційний суд вирішує у відповідності до вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позивач відноситься до осіб, які за законом звільнені від сплати судових витрат по сплаті судового збору. Таким чином, судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову у розмірі 1 536 грн. 80 коп. та судовий збір за подачу апеляційної скарги 2 305 грн. 20 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь держави.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати незаконним рішення Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, оформлене Протоколом Житлової комісії військової частини №1 від 31 січня 2019 року, в частині зняття з квартирного обліку ОСОБА_1 та членів його сім`ї: дружину - ОСОБА_2 , дочку - ОСОБА_3 .
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України поновити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та членів його сім`ї: дружину - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), дочку - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), на квартирному обліку з 12 грудня 2002 року.
В решті вимог відмовити.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ 08081802, місцезнаходження: 08302,м. Бориспіль, вул. Соцмістечко, 10) на користь держави судовий збір за подачу позову у розмірі 1 536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. та судовий збір за подачу апеляційної скарги 2 305 (дві тисячі триста п`ять) грн. 20 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
 
Повна постанова складена 11 червня 2020 року.
 
Судді:
                                                                                                    Л.Д. Поливач

                                                                                                    А.М. Стрижеус

                                                                                                    О.І. Шкоріна