П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 червня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/4788/19	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів  – Домусчі С.Д.,
                                – Кравця О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року, прийняте у складі суду судді Мельника О.М. в місті Миколаїв по справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 (далі – Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – Відповідач), в якому просив суд:
– визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови провести перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України Миколаївському обласному військовому комісаріаті в період з 01 січня 2016 року по 04 листопада 2016 року та з 04 червня 2017 року по 06 липня 2018 року;
– зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 провести перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України Миколаївському обласному військовому комісаріаті в період з 01 січня 2016 року по 04 листопада 2016 року та з 04 червня 2017 року по 06 липня 2018 року; середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку;
– зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 при проведенні перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України Миколаївському обласному військовому комісаріаті в період з 01 січня 2016 року по 04 листопада 2016 року та з 04 червня 2017 року по 06 липня 2018 року, врахувати базовий місяць з моменту зарахування до списків особового складу частини та встановлення посадового окладу лютий 2014 року.
Вимоги адміністративного позову обґрунтовано тим, що сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті. Проте в порушення вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, у період з 01.01.2016 року по 04.11.2016 року та з 04.06.2017 року по 06.07.2018 року Відповідач не здійснював індексацію грошового забезпечення та не виплачував належні йому суми.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період 01.01.2016 року по 04.11.2016 року та з 04.06.2017 року по 28.02.2018 року; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 провести ОСОБА_1 перерахунок та виплатити індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України Миколаївському обласному військовому комісаріаті в період з 01.01.2016 року по 04.11.2016 року та з 04.06.2017 року по 28.02.2018 року, враховуючи базовий місяць лютий 2014 року; в задоволені іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з частковим порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати його в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку та в цій частині постановити нове рішення про задоволення позову.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, сторона посилається на те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому для застосування підлягають норми статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. Разом з цим, Відповідачем при звільненні Позивача з військової служби 06.07.2018 року не виплачено всіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум Відповідачем не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення. 
Скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо непоширення на спірні правовідносини положень КЗпП України з огляду на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Також із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився ІНФОРМАЦІЯ_2 та звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильних висновків, тому просить скасувати його повністю, а у задоволенні позову – відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ІНФОРМАЦІЯ_2 вказує на те, що проведення індексації грошового забезпечення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, перебуває в прямій залежності від фінансових ресурсів відповідних бюджетів, структурно взаємопов`язана з відповідними видатками головних розпорядників бюджетних коштів та не може виходити за їх межі.
Також апелянт зазначає, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. На момент прийняття Наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 21.06.2018 року за №152 ОСОБА_1 погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків, про що свідчить відсутність доказів щодо оскарження наказу про його виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та всіх видів забезпечення.
До того ж, скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав встановлення лютого 2014 року в якості базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення з огляду на те, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації. Для здійснення перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 , базовим місяцем слід вважати січень 2016 року, оскільки, відповідно до Наказу МОУ №44 від 27.01.2016 року відбулося збільшення грошового забезпечення військовослужбовців за рахунок збільшення щомісячної премії саме з січня 2016 року.
На апеляційну скаргу ОСОБА_1 до П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив від ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого останній не погоджується з викладеними в них доводами та просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 (Позивач) проходив військову службу у Збройних силах України у період з 01.08.1994 року по 06.07.2018 року, що підтверджується витягом із послужного списку особової справи майора ОСОБА_1 
21 червня 2018 року наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (по особовому складу) № 152 відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог ч. 8 цієї ж статті, звільнено Позивача з військової служби у запас за пунктом «А» (у зв`язку з закінченням строку контракту).
Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 06 липня 2018 року за № 158 Позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 , направлено на військовий облік до Вітовського районного військового комісаріату Миколаївської області.
При звільнені з військової служби Позивачу не нарахована та не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 04.11.2016 року та з 04.06.2017 року по 06.07.2018 року, про що свідчить лист Відповідача № 4/3639 від 10.06.2019 року.
Не погоджуючись з діями Відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення, Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Розглянувши справу по суті суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на те, що Відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо невиплати Позивачу індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 року по 04.11.2016 року та з 04.06.2017 року по 28.02.2018 року, оскільки остання є однією з основних гарантій щодо оплати праці, а реалізація особою права на отримання бюджетних коштів шляхом індексації грошового забезпечення не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Разом з цим, судом відмовлено у задоволенні позову в частині нарахування та виплати невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 06.07.2018 року у зв`язку із зміною з 01 березня 2018 року механізму і умов нарахування грошового забезпечення та підвищенням розміру посадових окладів й окладів за військове звання всіх категорій військовослужбовців. До того ж, встановлюючи лютий 2014 року в якості базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення, місцевий суд виходив з того, що з 01.01.2016 року відбулось збільшення грошового забезпечення військовослужбовців за рахунок збільшення щомісячної премії, проте посадовий оклад Позивача не підвищився.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умовою невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Так, щодо вимог про зобов`язання Відповідача провести перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України Миколаївському обласному військовому комісаріаті в період з 01 січня 2016 року по 04 листопада 2016 року та з 04 червня 2017 року по 06 липня 2018 року, колегія суддів виходить з наступного.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.                    
Положеннями ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч. 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».
Статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що індексація грошових доходів населення – це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» регламентовано, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (ч. 6 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року за               № 1078 (далі – Порядок № 1078). Зазначений Порядок № 1078 поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Пунктом 11 Порядку № 1078 встановлено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року – місяця опублікування Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абзац 7 пункту 4 Порядку № 1078).
Пунктом 6 Порядку № 1078 визначено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
На підставі аналізу вищенаведених положень законодавства, можливо дійти висновку, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Колегія суддів звертає увагу, що Відповідач обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо невиплати Позивачу індексації грошового забезпечення, не посилається на відсутність обставин, передбачених ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» для проведення індексації. Відповідач зазначає лише про те, що у межах коштів ІНФОРМАЦІЯ_1 , передбачених на виплату грошового забезпечення, виплата індексації грошового забезпечення є неможливою.
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У п. 23 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року зазначено, що мало місце порушення ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Колегія суддів відзначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у Позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що також є предметом спору у цій справі.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19 липня 2019 року по справі № 240/4911/18 та від 07 серпня 2019 року по справі № 825/694/17.
Враховуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 04.11.2016 року та з 04.06.2017 року по 28.02.2018 року, а також зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 провести перерахунок та виплатити індексацію грошового забезпечення за вказаний період.
Разом з цим, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог Позивача про зобов`язання Відповідача здійснити нарахування та виплату на користь Позивача невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 06.07.2018 року з огляду на те, що з 01.03.2018 року підвищено розміри посадових окладів та окладів за військове звання всіх категорій військовослужбовців на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року за № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Доводи апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 вищезазначених висновків суду не спростовують та ґрунтуються на помилковому тлумаченні апелянтом норм матеріального права.
Щодо вимоги Позивача про встановлення лютого 2014 року в якості базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення, судова колегія виходить з наступного.
Пунктом 5 Порядку № 1078 встановлено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.
Як встановлено судовою колегією, з 01.01.2016 року по 04.11.2016 року Позивач обіймав посаду офіцера групи по роботі з особовим складом та громадськістю, а з 04.06.2017 року по 06.07.2018 року – обіймав посаду старшого офіцера відділу військового обліку і бронювання.
Листом від 10.06.2019 року № 4/3639 Відповідач повідомив Позивача про те, що відповідно до грошового атестату з військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) від 31.05.2015 року базовим місяцем нарахування індексації грошового забезпечення було встановлено лютий 2014 року, а з 01.01.2016 року відбулось збільшення грошового забезпечення військовослужбовців за рахунок збільшення щомісячної премії.
З огляду на зазначене посадовий оклад Позивача залишився незмінним, тобто не підвищився. Оскільки посадовий оклад Позивача не підвищився, у зв`язку з чим базовим місяцем нарахування індексації грошового забезпечення слід вважати лютий 2014 року.
Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Позивача в цій частині з огляду на їх обґрунтованість, в зв`язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції в цій частині слід залишити без змін.
Щодо вимоги Позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку, колегія суддів відзначає наступне.
Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Положеннями ч. 1 ст. 9 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Як вже зазначалось вище, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч. 2 ст. 9 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі – Порядок № 159).
Пунктами 1-3 Порядку № 159 регламентовано, що дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.
Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:
Частиною 1 статті 47 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За приписами ст. 117 КЗпП України регламентовано, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Як вище встановлено судовою колегією, при звільненні Позивача з військової служби Відповідач не здійснив усіх належних йому виплат, а саме індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 року по 04.11.2016 року та з 04.06.2017 року по 28.02.2018 року.
Відповідно до законодавчого визначення індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Враховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, колегія суддів дійшла висновку, що механізм індексації має універсальний характер. У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.
Положеннями ст. 3 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Однак, ані Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу», ані інші нормативно-правові акти, не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року по справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року по справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року по справі № 826/15235/16.
Проте, суд першої інстанції не звернув на це уваги під час розгляду справи по суті, у зв`язку з чим дійшов хибного висновку щодо відсутності у Позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні через непоширення на спірні правовідносини положень КЗпП України.
За таких обставин, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , тому оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку підлягає скасуванню.
Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку, судова колегія виходить з наступного.
Зі змісту встановлених обставин справи випливає, що 21 червня 2018 року наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (по особовому складу) № 152 відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог ч. 8 цієї ж статті, Позивача звільнено з військової служби у запас за пунктом «А» (у зв`язку з закінченням строку контракту). В подальшому, 06 липня 2018 року за Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) за № 158 Позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 , направлено на військовий облік до Вітовського районного військового комісаріату Миколаївської області. У цей день, тобто 06 липня 2018 року, проведений розрахунок (з розміром якого позивач не погодився). До суду з вказаним позовом Позивач звернувся лише 27 грудня 2019 року.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці»).
У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч. 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці»).
Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати і такий самий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 910/4518/16.
Колегія суддів зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
За приписами ч. 1 ст. 233 КЗпП України обумовлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч. 2 ст. 233 КЗпП України).
За правилами ч. 1 ст. 122 КАС України регламентовано, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 3 статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
У рішенні від 22 лютого 2012 року по справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що «в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що для середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення ст. 233 КЗпП України, а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
В даному випадку йдеться спір про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, яка не входить до структури заробітної плати.
Подібні висновки щодо застосування строків звернення до суду з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі № 802/28/16-а та від 20 червня 2018 року по справі № 823/761/17.
Враховуючи, що Позивача було звільнено 06 липня 2018 року, а до суду останній звернувся 27 грудня 2019 року, Позивач пропустив строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, з вимогами про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені.
Положеннями ч. 1 ст. 319 КАС України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно ст.ст. 238, 240 цього Кодексу
          Пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України встановлено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, зокрема, з підстав, визначених ч.ч. 3 та 4 ст. 123 цього Кодексу.
За приписами ч. 3 ст. 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для залишення без розгляду позовних вимог в частині стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку, у зв`язку з пропуском ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду.
Отже, враховуючи вищевикладене, судова колегія дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та про відмову у задоволенні апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року по справі № 400/4788/19 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку та в цій частині позов залишити без розгляду, в іншій частині оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 123, 240, 292, 315, 317,319, 321, 322, 325 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку і в цій частині позовну заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року по справі № 400/4788/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                               М.П. Коваль

Суддя:                                                                                     С. Д. Домусчі

Суддя:                                                                                      О. О. Кравець