Дата документу 26.03.2020 Справа № 326/1854/19

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
26 березня 2020 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 326/1854/19
Провадження № 22-ц/807/811/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2019 року про повернення заяви позивачеві в складі судді Каряки Д.О. в справі за позовом ОСОБА_1 про скасування рішення Приморської міської ради,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про скасування рішення Приморської міської ради.

Ухвалою Приморського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2019 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що нею було виконано вимоги ухвали Приморського районного суду Запорізької області від 29 листопада 2019 року про залишення її позовної заяви без руху. Висновок суду першої інстанції, що нею не зазначено відповідача спростовуються змістом позовної заяви. Посилання суду на те, що вона не сплатила судовий збір за подання позовної заяви, є необґрунтованим. Зазначає, що суд першої інстанції, повернувши позовну заяву, порушив її права на доступ до правосуддя.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на вищевикладені норми процесуального закону, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги,  колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України  суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В силу вимог ст. 379 ЦПК України  підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до частини 1 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Згідно з частиною 3 статті 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Судом встановлено, що ухвалою Приморського районного суду Запорізької області від 29 листопада 2019 року позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху, оскільки у позовній заяві не зазначено відповідача в справі; відсутній зміст позовних вимог, спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом, правове обґрунтування та відсутня прохальна частина позову; позовна заява не містить будь-яких відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, та зазначення доказів, які це підтверджують; позовна заява не містить зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви; не надано попереднього розрахунку судових витрат.

12 грудня 2019 року ОСОБА_1 , на виконання вимог вищевказаної ухвали суду, надала клопотання щодо усунення недоліків позовної заяви, в якому вказала, що відповідачем в справі є виконавчий комітет Приморської міської ради Запорізької області, про що також було зазначено у позовній заяві. Звернула увагу, що у позові вона виклала зміст позовних вимог та прохальну частину, а саме просила суд скасувати рішення виконавчого комітету Приморської міської ради № 227 від 19 жовтня 2018 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 09 вересня 2017 року № 201 «Про визначення місця прогону ВРХ в селище Подспор`є». Також у клопотанні зазначала, що нею не вживались заходи досудового врегулювання спору, вказала місцезнаходження оригіналів наданих нею документів, виклала попередній розрахунок судових витрат (а.с. 11-14).

Ухвалою Приморського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2019 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.
Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву на підставі ч.3 ст. 185 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що заявник у наданий йому строк недоліків заяви, яка не відповідала вимогам статей 175, 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви, не усунув.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       За змістом ст. 185 ЦПК України повернення заяви з тієї підстави, що заявник не виконав вимоги ухвали про усунення недоліків, можливо лише в тому випадку, коли особа отримала відповідну ухвалу суду, але ухилилась від виконання вимог вказаних в ухвалі суду.
       Проте, якщо особа на виконання ухвали суду про залишення позову без руху, подає суду відповідне клопотання щодо зазначених в ухвалі недоліків, воно повинно бути вирішене, з наведенням у судовому рішенні відповідних мотивів та висновків щодо такого клопотання. У разі, якщо суд дійде до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, суд на підставі ст. 127 ЦПК України може продовжити процесуальний строк на усунення недоліків заяви.
З матеріалів справи вбачається, що клопотання ОСОБА_1 про усунення недоліків є фактичним виправленням недоліків позову в порядку, передбаченому вимогами ст.ст. 175-177, ч.3 ст. 185 ЦПК України. Однак в ухвалі Приморського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2019 року вказане клопотання ОСОБА_1 не вирішено.

Так, у позовній заяві та у клопотанні про усунення недоліків ОСОБА_1 вказала, що відповідачем в справі є виконавчий комітет Приморської міської ради Запорізької області, що знаходиться за адресою: вул. Центральна, буд. 7, м. Приморськ, Запорізька обл., 72102, та просила суд скасувати рішення виконавчого комітету Приморської міської ради № 227 від 19 жовтня 2018 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 09 вересня 2017 року № 201 «Про визначення місця прогону ВРХ в селище Подспор`є».

За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За змістом ст.175 ЦПК України позивач (заявник) на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 189 ЦПК України завданням підготовчого провадження є, зокрема, остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» роз`яснено, що уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимог (який спосіб захисту свого права він обрав). Суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вказала, хто є відповідачем в справі, виклала свої вимоги та обставини, якими їх обґрунтувала, зазначила докази, які, на її думку, підтверджують наведені обставин. До позовної заяви позивач надала копії відповідних письмових доказів, а у клопотанні про усунення недоліків вказала місцезнаходження оригіналів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Відповідно до ч.2 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
При цьому частинами 5, 7 статті 83 ЦПК України, визначено, що у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Якщо зі зміною предмета або підстав позову або поданням зустрічного позову змінилися обставини, що підлягають доказуванню, суд залежно від таких обставин встановлює строк подання додаткових доказів.
З наведеного вбачається, що позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини, а тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні заяви залишати її без руху та повертати заявнику.
При цьому, п.7 ч.2 ст.197 ЦПК України визначено, що саме у підготовчому засіданні суд з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

З наведеного вбачається, що питання оцінки обґрунтованості позову вирішується судом на наступних етапах судового розгляду, та, у разі висновку суду про його необґрунтованість, він може бути залишений без задоволення. Тобто суд не вправі з цих підстав залишити позовну заяву без руху та повертати заявнику.

Щодо не зазначення позивачем відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору слід зазначити наступне.

Основні положення досудового врегулювання спору визначено частиною першою статті 16 ЦПК України, а саме: сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.
Відповідно до п.7 ч.4 ст.185 ЦПК України заява повертається у випадку, коли до заяви не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадку, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.
Отже, повернути заяву з підстав неподання доказів ужиття досудового врегулювання спору можливо тільки у випадку, коли це є обов`язковим відповідно до закону.
Проте, суд першої інстанції, повертаючи заяву, зокрема з тих підстав, що позовна заява не містить будь-яких відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, не зазначав про те, що такі заходи в цій справі є обов`язковими та не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 у клопотанні щодо усунення недоліків позовної заяви зазначила, чи вживались заходи досудового врегулювання спору.

Посилання суду першої інстанції щодо невиконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, зокрема через не зазначення попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи також не є достатніми підставами для повернення позовної заяви заявнику, оскільки згідно з частиною другою статті 134 ЦПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
       Проте, у клопотанні щодо усунення недоліків ОСОБА_1 навела попередній розрахунок суми судових витрат.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що ОСОБА_1 не усунено недоліки позовної заяви.

       За вказаних обставин оскаржувану ухвалу суду першої інстанції не можна визнати такою, що постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому на підставі ст. 379 ЦПК України вона підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

       Як роз`яснено у п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Приморського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2019 року про повернення заяви позивачеві в цій справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Постанова складена 26 березня 2020 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

       І.В. Кочеткова