ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/23054/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Шейко Т.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  09 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача    Кузьменка В. В.,
                                     суддів           Василенка Я. М., Ганечко О. М.,
 за участю секретаря   Кірієнко Н.Є.,
                                                            
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2020, - 
В С Т А Н О В И Л А:

Позивачка звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в призначенні мінімальної пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з моменту звернення за призначенням пенсії, а саме з 15 жовтня 2019 року.
Просила зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити їй мінімальну пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з моменту звернення за призначенням пенсії, а саме з 15 жовтня 2019 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2020 позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, та задовольнити позов у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що звуження права позивача на отримання пенсії, яке гарантується державою є порушенням чинного законодавства, оскільки позивач припинила трудову діяльність з 01.04.2014 року, маючи стаж 23 роки 11 місяців 7 днів, що було достатньо  для призначення пенсії за віком. 
Зазначає, що посилання суду першої інстанції на те, що позивачка звернулась за призначенням пенсії до досягнення нею 60-ти річного віку є помилковими, оскільки відповідно до абзацу 22 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» жінки, які народилися з 01 квітня 1960 року по вересень 1960 року мають право на вихід на пенсію при досягненні 59 річного віку.
Оскільки позивачка ІНФОРМАЦІЯ_1 , твердження суду першої інстанції, що особа звернулась за призначенням пенсії не досягши 60 річного віку є необґрунтованим.
На думку апелянта, вказані обставини справи судом першої інстанції були враховані судом не вірно, що свідчить про необґрунтоване та незаконне прийняття рішення без дослідження в повній мірі всіх обставин справи.
В судове засідання з`явився представник апелянта, підтримав скаргу та просив її задовольнити. Інші учасники процесу, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. 
Враховуючи, що безпосередня участь сторін у судовому засіданні, в даному випадку, не є обов`язковою, оскільки матеріали справи містять достатньо письмових доказів для з`ясування фактичних обставин, та з огляду на постанову Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», колегія суддів у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності відповідача.
Відповідно до положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відкладення розгляду справи спричинить невиправдане порушення процесуального строку її розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 через свого представника звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
До вищезазначеної заяви представник позивача додав:
- диплом про навчання;
- довідку із СПОВ про заробітну плату з 01 липня 2000 року по день звернення;
- довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру;
- паспорт;
- свідоцтво про народження дитини;
- свідоцтво про шлюб;
- трудову книжку.
Листом від 28 жовтня 2019 року №262348/03 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовило позивачу в призначенні пенсії за віком, оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж - 26 років. 
Також, відповідачем не зараховано до загального стажу період роботи з 18 травня 1995 року по 21 жовтня 1998 року тому, що відсутній ідентифікаційний код на печатці при звільненні з роботи. 
Вважаючи дії відповідача протиправними позивачка звернулася з позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 01 січня 2019 року необхідними умовами для призначення пенсії за віком позивачу, із урахуванням дати її народження - 14 серпня 1960 року, тобто у віці 59 років, є наявність страхового стажу - не менше 26 років. 
Також суд першої інстанції вказує на те, що позивачка зверталась за призначенням їй пенсії до досягнення нею 60-ти річного віку.
Оскільки, на час звернення позивача 15 жовтня 2019 року - коли їй виповнилось 59 років, до органу ПФУ щодо призначення пенсії за віком, безспірний страховий стаж у неї складав тільки 20 років 6 місяців 3 дні, що навіть у випадку додаткового зарахування оспорюваного страхового стажу за період роботи з 18 травня 1995 року по 21 жовтня 1998 року (3 роки 6 місяців 27 днів) було б не достатньо для призначення такої пенсії, оскільки у позивача і надалі був би відсутній необхідний страховий стаж у 26 років. 
Колегія суддів в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до Конституції України гарантування непрацездатним громадянам України права на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій передбачено Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII.
Статтею 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09 липня 2003 року передбачено, що страховий стаж - це період, протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Період трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Таким чином, до страхового стажу має бути зарахований період трудової діяльності особи, протягом якого вона підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.
При цьому, оскільки спірний період трудової діяльності, який позивачка просить зарахувати до страхового стажу існував до набрання чинності Закону № 1058-IV, то такий стаж має зараховуватись в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII, що був чинним на той момент.    
Згідно із пунктом «а» статті 3 Закону №1788-XII право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема: особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Відповідно до статті 56 вказаного Закону до стажу роботи зараховується робота, виконана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
У статті 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Згідно із статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років. 
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 15 до 16 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 15 до 17 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 15 до 18 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 15 до 19 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 15 до 20 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 15 до 23 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 15 до 24 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.
Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.
Згідно із частиною 2 статті 24 Закону страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за тими, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (01.01.2004).
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка оскаржує дії відповідача саме внаслідок відмови у призначені їй пенсії за віком, оскільки у позивача відсутній відповідний страховий стаж. 
Відповідно до наданих до заяви документів (трудова книжка, довідка про періоди навчання), загальний страховий стаж позивачки складає 20 років 6 місяців 3 дні.
Не зараховано до стажу період роботи з 18.05.1995 по 21.10.1998, оскільки відсутній ідентифікаційний код на печатці при звільненні з роботи. 
Решта страхового стажу, а це 20 років 6 місяців 3 дні сторонами визнаються та не оспорюються.
Враховуючи вказані норми, на час звернення позивача, 15 жовтня 2019 року - коли їй виповнилось 59 років, до органу ПФУ щодо призначення пенсії за віком, безспірний страховий стаж у неї складав тільки 20 років 6 місяців 3 дні, що навіть у випадку додаткового зарахування оспорюваного страхового стажу за період роботи з 18 травня 1995 року по 21 жовтня 1998 року (3 роки 6 місяців 27 днів) було б не достатньо для призначення такої пенсії, оскільки у позивача і надалі був би відсутній необхідний страховий стаж у 26 років.
Більше того, позивач ще не досягла 60-ти річного віку, необхідного для призначення пенсії за віком. 
Апелянтка посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідно до абзац. 22 ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» жінки які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року мають право вихід на пенсію при досягненні 59 річного віку.
Однак, вказана норма розповсюджується на вказаних осіб, за умови наявності відповідного страхового стажу (26 років).
Враховуючи наведене вище та доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову. 
Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений  учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, та колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,  -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити дії - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.03.2020 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                        В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                           Я. М. Василенко 

                                                                                                    О. М. Ганечко                                                  

Повний текст постанови виготовлено 15.06.2020