ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

19 травня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/3400/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Молодов В.С.

за участю представників учасників справи:
від Науково-виробничого підприємства "Промтехснаб" Товариства інвалідів Київського району м. Харкова, м. Харків -   Бринза Дар`я Анатоліївна на підставі довіреності від 25.10.2019 року;
від Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17", Комінтернівський район Одеської області  - не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17", Комінтернівський район Одеської області  
на рішення Господарського суду Одеської області від 17.02.2020 року, м. Одеса, суддя Бездоля Д.О., повний текст рішення складено 25.02.2020 року
у справі № 916/3400/19
за позовом Науково-виробничого підприємства "Промтехснаб" Товариства інвалідів Київського району м. Харкова, м. Харків
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17", Комінтернівський район Одеської області  
про стягнення 1  046  469 грн. 56 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В листопаді 2019 року Науково-виробниче підприємство "Промтехснаб" Товариства інвалідів Київського району м. Харкова, м. Харків звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17", Комінтернівський район Одеської області, в якій просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17", Комінтернівський район Одеської області на користь Науково-виробничого підприємства "Промтехснаб" Товариства інвалідів Київського району м. Харкова, м. Харків суму основного боргу за договором від 17.01.2018 року № 004220 у розмірі 908 338 грн., пеню в сумі 80  578 грн. 12 коп., 3% річних в сумі 19  082 грн. 50 коп. та інфляційні втрати в сумі 38  470 грн. 94 коп., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору виконання бурових робіт від 17.01.2018 року № 004220 в частині повної та своєчасної оплати за виконані позивачем за заявками відповідача роботи з буріння свердловин.    
Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.02.2020 року у справі №916/3400/19 (суддя Бездоля Д.О.) позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17" на користь Науково-виробничого підприємства "Промтехснаб" Товариства інвалідів Київського району м. Харкова основний борг в сумі 908338 грн., пеню в сумі 79 359 грн. 79 коп., 3% річних в сумі 18 902 грн. 88 коп., інфляційні втрати в сумі 18 028 грн. 66 коп., судовий збір в сумі 15 369 грн. 44 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 11 749 грн. 56 коп.; в іншій частині позову відмовлено.           
Рішення суду мотивоване доведеністю та обґрунтованістю позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу, при цьому, здійснивши власний розрахунок заявлених до стягнення штрафних санкцій, суд першої інстанції дійшов висновку про помилковість розрахунку позивача, в зв`язку з чим задовольнив такі вимоги частково. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "СПМК-17", Комінтернівський район Одеської області з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 17.02.2020 року у справі №916/3400/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема скаржник зазначає, що в наданих до позовної заяви рахунках-фактурах не міститься посилання на акт виконаних робіт (надання послуг), у зв`язку з цим твердження позивача щодо наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17" заборгованості на підставі Договору від 17.01.2018 року № 004220 є безпідставними та не підтвердженими належними доказами.
Також скаржник не погоджується з нарахуванням штрафних санкцій за Договором, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, а укладений між сторонами договір не встановлює інший строк для нарахування штрафних санкцій.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.03.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17", Комінтернівський район Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 17.02.2020 року у справі № 916/3400/19.
17.04.2020 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від Науково-виробничого підприємства "Промтехснаб" Товариства інвалідів Київського району м. Харкова, м. Харків надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив суд апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17", Комінтернівський район Одеської області залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 17.02.2020 року у справі № 916/3400/19 залишити без змін. Судовою колегією відзив було долучено до матеріалів справи.
У відзиві позивач зазначає, що весь текст апеляційної скарги є дублюванням обставин, вже викладених відповідачем у власному відзиві на позовну заяву, що вже були з`ясовані судом першої інстанції, відповідач не посилається на неповноту або неправильність встановлення обставин справи, а також не зазначає, які норми матеріального права були неправильно застосовані. Відповідач посилається на те, що суд першої інстанції поверхнево дослідив обставини, що мають значення для справи, однак серед підстав, визначених ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, для скасування судового рішення така підстава як поверхневість дослідження обставин, що мають значення для справи, відсутня.
Щодо твердження відповідача про відсутність заборгованості за Договором № 004220 від 17.01.2018 року, оскільки рахунки-фактури не містять посилання на акти виконаних робіт, позивач зазначає, що законодавством України не передбачено затвердженої форми рахунку - фактури та вимог щодо його заповнення. Рахунок-фактура - це вид комерційного рахунку, в якому зазначено суму, що повинна бути сплачена за товар. Згідно загальносвітової практики, рахунок-фактура має містити дату складання, найменування та реквізити продавця і покупця, найменування товарів, їх ціну, загальну вартість рахунку, валюту, ставки та розмір податку. Крім того, Договором № 004220 від 17.01.2018 року не передбачено окремих вимог щодо форми рахунку-фактури та обов`язкових реквізитів для його заповнення. Вартість та обсяг виконаних робіт зазначається в акті виконаних робіт, а в рахунку-фактурі - виключно сума, що підлягає сплаті.
Також позивач зауважує, що судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги заперечення відповідача щодо виконання ним зобов`язання належним чином, з огляду на те, що відповідач сплатив рахунки, які були фактично отримані від позивача, оскільки умовами договору визначено кінцевий строк оплати отриманих послуг саме на підставі підписаних актів виконаних робіт, а отже, обставина щодо отримання/неотримання відповідачем рахунків за умов наявності в матеріалах справи підписаних актів, не має вирішального значення при вирішенні даного спору.
Крім того, позивач не погоджується з доводами відповідача про неправомірність нарахування пені після спливу шестимісячного строку від дня, коли зобов`язання мало бути виконане, та вважає, що суд обґрунтовано зазначає, що положеннями ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Перебіг цього строку починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Судом першої інстанції було здійснено власні розрахунки та враховано недоліки розрахунків позивача щодо початку перебігу строку, у який зобов`язання мали бути виконанні, водночас кінцевий строк нарахування пені позивачем визначений без перевищення шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2020 року справу № 916/3400/19 призначено до судового розгляду.
19.05.2020 року електронною поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17", Комінтернівський район Одеської області надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, яке мотивовано тим, що 19.05.2020 року відповідач випадково дізнався про дату та час судового засідання з Єдиного державного реєстру судових рішень про судове засідання у вказаній справі, не отримав відзив на апеляційну скаргу, а також перебуванням представника скаржника на карантині.
В судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції, представник позивача підтримав свої доводи та заперечення щодо апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово, проти задоволення клопотання відповідача щодо відкладення розгляду справи на іншу дату заперечував, наполягав на розгляді скарги, оскільки вважає, що такі дії апелянта направлені тільки на затягування її розгляду і є зловживанням процесуальними правами з боку відповідача. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчить наявне у матеріалах справи поштове повідомлення про вручення ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття та призначення справи до розгляду, а також роздруківка з сайту Укрпошти щодо відстеження поштового відправлення. 
Судовою колегією було розглянуто та відхилено клопотання скаржника щодо відкладення розгляду справи на іншу дату, з огляду на наступне.
У вищевказаному клопотанні скаржника вказано, що останній випадково дізнався про час та дату судового засідання з Єдиного державного реєстру судових рішень, разом з тим, з наявного у матеріалах справи поштового повідомлення, яким на адресу скаржника було направлено ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2020 року про призначення справи до розгляду, вбачається, що скаржник таку ухвалу отримав 13.05.2020 року, при цьому з роздруківки з сайту Укрпошти вбачається, що вказану ухвалу скаржник отримав 06.05.2020 року. Тобто, незважаючи на невідповідність зазначених відомостей, вказане свідчить, що скаржник ухвалу про призначення справи до розгляду отримав завчасно до судового засідання, а отже його посилання про те, що він випадкового дізнався про судове засідання з Єдиного державного реєстру судових рішень є таким, що не підтверджене належними доказами.
Що стосується посилання скаржника на те, що він досі не отримав відзив позивача на його апеляційну скаргу, то колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду також зауважує про необґрунтованість вказаного твердження скаржника, оскільки після отримання відповідного клопотання про відкладення, колегією суддів на сайті Укрпошти було перевірено статус поштового відправлення, яким на адресу скаржника позивачем було направлено відзив на апеляційну скаргу, та встановлено, що скаржник такий відзив отримав 02.05.2020 року, що підтверджується роздруківкою з сайту Укрпошти, яку судовою колегією долучено до матеріалів судової справи.
Зазначене може свідчити про навмисне посилання скаржника на недостовірні обставини у вказаному клопотанні та про його намір на зловживання його процесуальними правами з метою затягування розгляду справи, що виключає можливість задоволення  клопотання відповідача з цих підстав.
Що стосується обставин неможливості прибуття до суду представника скаржника в зв`язку із його перебуванням на карантині, судова колегія зауважує, що скаржник мав право направити для участі в судових засіданнях іншу уповноважену особу та не був позбавлений права надати суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, як то в межах іншого суду, чи поза межами суду, на підставі чинної редакції ст. 197 Господарського процесуального кодексу України, чого скаржником зроблено не було. Крім того, до клопотання не додано належних доказів того, що підприємство скаржника взагалі не працює з вказаних причин.
Також судова колегія наголошує, що з огляду на обставини завчасного отримання скаржником, як ухвали суду про призначення справи до розгляду, так і відзиву на його апеляційну скаргу, він мав можливість подати суду свої зауваження та заперечення на такий відзив, чого скаржником також зроблено не було. Норми чинного законодавства, пов`язані з продовженням строків подання відзиву на скаргу до закінчення карантину, в даному випадку не можуть бути застосовані судом, оскільки відповідач є апелянтом, скарга якого прийнята до розгляду судом, строки розгляду в апеляційній інстанції скарг не були продовжені законодавцем з підстав введення карантину в державі
До того ж, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду явка сторін не визнавалась обов`язковою, а матеріалів справи достатньо для апеляційного перегляду справи в межах її доводів та вимог.
Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає  розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Крім того, судова колегія зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника скаржника, клопотання якого відхилене.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційних скарг, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17", Комінтернівський район Одеської області не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 17.02.2020 року у справі №916/3400/19 підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

17.01.2018 між Науково-виробничим підприємством "Промтехснаб" Товариства інвалідів Київського району м. Харкова, м. Харків (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СПМК-17", Комінтернівський район Одеської області (замовник) було укладено Договір виконання бурових робіт № 004220, відповідно до п. 1.1. якого виконавець відповідно до умов цього договору зобов`язується виконати роботи по бурінню свердловин буровими установками ATLAS COPCO (з екіпажами), а замовник зобов`язується прийняти ці роботи та оплатити їх згідно даного договору. 
Пунктом 1.2. Договору сторони погодили, що виконавець виконує бурові роботи на підставі погоджених сторонами заявок, які замовник надсилає виконавцю поштою, електронною поштою, факсом або узгоджує усно. Заявка повинна містити місце проведення бурових робіт, назву кар`єра, орієнтовний об`єм робіт та інше.
Відповідно до п. 1.3. Договору сторони домовились, що всі бурові роботи, виконані виконавцем для замовника, вважаються виконаними на підставі цього договору.
За умовами п. 2.2.4. Договору передплата становить 100 % від вартості очікуваних робіт, згідно рахунків-фактур.
Згідно з п. 2.5. Договору вартість та обсяг виконаних робіт (кількість погонних метрів буріння) за кожною заявкою зазначається в акті виконаних робіт (наданих послуг), який підписується повноважними представниками сторін протягом трьох календарних днів з моменту виконання виконавцем зобов`язання на підставі фактичних даних після маркшейдерських вимірювань (з урахуванням технологічного переборювання). У разі систематичних робіт загальна вартість робіт зазначається в акті виконаних робіт (наданих послуг) за кожні 15 календарних днів, який підписується повноваженими представниками сторін в останній день 15-ти денного строку. У разі розірвання цього Договору акт виконаних робіт (наданих послуг) підписується сторонами в останній день дії даного Договору. Підписання акту виконаних робіт (наданих послуг) повноважним представником замовника є підтвердженням відсутності претензій з боку замовника. 
Пунктом 2.6. Договору сторони визначили, що загальна вартість робіт за Договором визначається сумою всіх актів виконаних робіт (наданих послуг).
У разі невмотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт (наданих послуг) або відсутності письмових заперечень щодо нього бурові роботи вважається такими, що надані у відповідності до цього Договору, та підлягають оплаті протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту надання Виконавцем акта виконаних робіт (наданих послуг) Замовнику. У разі відмови підписати акт виконаних робіт (наданих послуг) замовник зобов`язаний протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту надання виконавцем акта виконаних робіт (наданих послуг) надати вмотивовану, викладену у письмовому вигляді та завірену печаткою відмову від підписання акта виконаних робіт (п. 2.7. Договору).
Відповідно до п. 2.8. Договору замовник зобов`язується здійснити авансовий платіж у розмірі 50% вартості робіт в строк, зазначений в рахунку-фактурі, в безготівковому порядку на поточний рахунок виконавця. Остаточний розрахунок за виконані роботи замовник зобов`язаний здійснити протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту підписання акту виконаних робіт (наданих послуг). 
Рахунок-фактура надсилається уповноваженим представником виконавця у письмовій формі зручним для виконавця способом (повідомлення по факсу, сканований лист електронною поштою, поштовим відправленням на адресу замовника, вказану у реквізитах даного Договору, вручається особисто представнику замовника) (п. 2.8.1 Договору).
В п. 2.9 сторони узгодили, що порушення замовником термінів оплати будь-яких грошових зобов`язань за даним Договором є істотним порушення умов даного Даговору. Істотне порушення умов даного Договору може мати наслідком застосування санкцій, обумовлених в даному Договорі.
Згідно з п. 2.10. Договору черговість зарахування платежів по даному договору встановлюється на розсуд виконавця незалежно від призначення платежу, зазначеного в платіжних документах замовника. Виконавець має право зарахувати отримані кошти в рахунок минулих заборгованостей замовника. У випадку, якщо від замовника на поточний рахунок виконавця надходить оплата за виконані роботи з невірно вказаним призначенням платежу, виконавець зараховує таку оплату в рахунок погашення заборгованості в порядку її виникнення (від найдавніших дат до теперішніх). 
Замовник зобов`язався своєчасно здійснювати платежі за виконані роботи на умовах цього Договору (п. 3.2.4. Договору).
Відповідно до п. 4.1., 4.4. Договору за невиконання або неналежне виконання обов`язків за даним договором сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України. За недотримання строків оплати виконаних робіт замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла в період розрахунків від суми несплачених за даним договором коштів за кожну добу прострочення виконання замовником своїх зобов`язань з моменту, коли оплата мала бути здійснена і до моменту остаточного розрахунку (включаючи день оплати), що підтверджується відповідною банківською випискою. 
Згідно з п. 5.1. Договору він набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до "31" грудня 2018 року, а в частині грошових зобов`язань - до їх повного виконання сторонами. Договір лишається чинним на тих же умовах на наступний календарний рік, якщо жодна із сторін за місяць не повідомить письмово іншу сторону про намір припинити його дію. 
17.04.2018 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до вищевказаного договору, якою сторони виклали в новій редакції умови щодо ціни робіт. 
На виконання умов вищевказаного договору, на підставі відповідних заявок відповідача (а.с. 55-62 т. 1) позивачем було виконано, а відповідачем прийнято роботи з буріння свердловин на загальну суму 6  845 076 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами здачі-прийняття бурових робіт (надання послуг) до Договору виконання бурових робіт від 17.01.2018 року № 004220, а саме:
- від 08.02.2018 року № 1 на суму 768 000 грн.;
- від 17.04.2018 року № 2 на суму 810 000 грн.;
- від 27.06.2018 року № 3 на суму 976 128 грн.; 
- від 27.06.2018 року № 4 на суму 106 764 грн.;
- від 01.08.2018 року № 5 на суму 732  096 грн.;
- від 17.09.2018 року № 6 на суму 747 348 грн.;
- від 18.09.2018 року № 7 на суму 854 112 грн.; 
- від 29.10.2018 року № 8 на суму 671 088 грн.; 
- від 18.12.2018 року № 9 на суму 640 584 грн.;
- від 18.03.2019 року № 10 на суму 538 956 грн.
Всі акти підписані та скріплені печатками сторін без жодних зауважень та заперечень.
Також факт виконання робіт підтверджується наявними у матеріалах справи посвідченнями на відрядження (а.с. 63-78, т.1).
За надані відповідачу вищевказані послуги за договором позивач виставив відповідачу для сплати відповідні рахунки (а.с. 42-54, т. 1).
За отримані від позивача послуги за вищевказаними актами відповідач розрахувався частково, сплативши позивачу кошти в сумі 5  936 738 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи виписками по рахунку позивача (а.с. 79-107, т. 1), платіжними дорученнями (а.с. 108-111, т. 1), довідкою позивача про залишок заборгованості відповідача за договором станом на 28.10.2019 року в сумі 908  338 грн. (а.с. 112, т. 1), складеними позивачем актами звірки (а.с. 40-41, т. 1).
17.07.2019 року позивач направив відповідачу претензію від 12.07.2019 року № 12/07-19 (а.с.33-39, т. 1), в якій вимагав від відповідача сплатити основний борг за вищевказаними послугами в розмірі 908 338 грн. протягом 10 календарних днів з моменту отримання цієї претензії.
Разом з вказаною претензією на адресу відповідача було також направлено вищезазначені акти здачі-прийняття бурових робіт (надання послуг) та два примірники акту звірки взаєморозрахунків.
Доказів оплати виконаних робіт за вищевказаним договором на суму 908 338 грн. та відповіді на претензію матеріали справи не містять.
У зв`язку з несплатою відповідачем позивачу вартості наданих за договором послуг в повному обсязі, останнім нараховані до стягнення з відповідача відповідно до умов договору пеня в сумі 80  578 грн. 12 коп., 3% річних в сумі 19  082 грн. 50 коп. та інфляційні втрати в сумі 38  470 грн. 94 коп. Розрахунок пені позивачем здійснено: за актом від 18.12.2018 року на суму 369382 грн. за період з 24.12.2018 року по 24.06.2019 року; за актом від 18.03.2019 року на суму 538 956 грн. за період з 24.03.2019 року по 24.09.2019 року. Розрахунок 3% річних позивачем здійснено: за актом від 18.12.2018 року на суму 369  382 грн. за період з 24.12.2018 року по 28.10.2019 року; за актом від 18.03.2019 року на суму 538  956 грн. за період з 24.03.2019 року по 28.10.2019 року. Розрахунок інфляційних втрат позивачем здійснено: за актом від 18.12.2018  року на суму 369 382 грн. за період грудень 2018 року - вересень 2019 року; за актом від 18.03.2019 року на суму 538 956 грн. за період з березня 2019 року - вересень 2019 року.  

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у  ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1  ст. 173 Господарського кодексу України  господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1  ст. 174 Господарського кодексу України  господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України). 
За змістом ст. 837 Цивільного кодексу України  за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Відповідно до ст. 843 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Якщо у договорі підряду не встановлено ціну роботи або способи її визначення, ціна встановлюється за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.
Замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі (ч. 1  ст. 853 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1  ст. 854 Цивільного кодексу України  якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, достроково.
Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною (ч. 4  ст. 882 Цивільного кодексу України).
Так, з матеріалів справи вбачається, що 17.01.2018 між Науково-виробничим підприємством "Промтехснаб" Товариства інвалідів Київського району м. Харкова, м.Харків  (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СПМК-17", Комінтернівський район Одеської області (замовник) було укладено договір виконання бурових робіт № 004220, відповідно до п. 1.1. якого виконавець відповідно до умов цього договору зобов`язується виконати роботи по бурінню свердловин буровими установками ATLAS COPCO (з екіпажами), а замовник зобов`язується прийняти ці роботи та оплатити їх згідно даного договору. 
На виконання умов вищевказаного договору, на підставі відповідних заявок відповідача позивачем було виконано, а відповідачем прийнято роботи з буріння свердловин на загальну суму 6  845 076 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами здачі-прийняття бурових робіт (надання послуг) до договору виконання бурових робіт від 17.01.2018 року № 004220, які підписані та скріплені печатками сторін без жодних зауважень та заперечень. Також на підставі вказаних актів позивач виставив відповідачу для сплати відповідні рахунки.
При цьому, матеріалами справи підтверджено та скаржником не заперечується, що за отримані від позивача послуги (роботи) за вищевказаними актами відповідач розрахувався частково, сплативши позивачу кошти в сумі 5  936 738 грн. 
Несплаченою залишилась сума у розмірі 908  338 грн.
При цьому, відмова відповідача від сплати 908  338 грн. за виконані позивачем роботи зводиться до твердження, що в наданих до позовної заяви рахунках-фактурах не міститься посилання на акт виконаних робіт (надання послуг).
Розглянувши зазначене твердження скаржника, судова колегія зазначає, що відповідно до п. 2.8. Договору замовник зобов`язався здійснити авансовий платіж у розмірі 50% вартості робіт в строк, зазначений в рахунку-фактурі, в безготівковому порядку на поточний рахунок виконавця. Остаточний розрахунок за виконані роботи замовник зобов`язаний здійснити протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту підписання акту виконаних робіт (наданих послуг). 
Рахунок-фактура надсилається уповноваженим представником виконавця у письмовій формі зручним для виконавця способом (повідомлення по факсу, сканований лист електронною поштою, поштовим відправленням на адресу замовника, вказану у реквізитах даного Договору, вручається особисто представнику замовника) (п. 2.8.1 Договору).
Тобто, умовами укладеного між сторонами договору взагалі не передбачені будь-які вимоги до змісту рахунку, який виконавець виставляє замовнику за результатами проведених робіт, при цьому, з аналізу умов вказаного договору та приписів чинного законодавства слідує, що обов`язок з оплати виконаних робіт у замовника (відповідача у справі) виник в даному випадку на підставі належним чином складеного, оформленого та підписаного акту здачі-приймання виконаних робіт, а не на підставі рахунку. 
При цьому, як вже зазначалось раніше, всі акти здачі-приймання бурових робіт за укладеним договором сторонами підписано та скріплено печатками сторін без заперечень та зауважень, а отже у замовника, у відповідності до приписів 2.8. Договору, виник договірний обов`язок оплатити виконані роботи за такими актами протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту підписання акту виконаних робіт (наданих послуг). 
З огляду на викладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частинні стягнення з відповідача суми основної заборгованості за Договором від 17.01.2018 року № 004220 у розмірі 908 338 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 80 578 грн. 12 коп., 3% річних в сумі 19 082 грн. 50 коп. та інфляційних втрат в сумі 38 470 грн. 94 коп. судова колегія зазначає таке.
Згідно з ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 
Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
У розумінні ст. 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання. 
За змістом положень ч. 4, 6 ст. 231 Господарського кодексу України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Водночас, у відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно із ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Крім того, п. 2.9 Договору сторони погодили, що порушення замовником термінів оплати будь-яких грошових зобов`язань за даним Договором є істотним порушення умов даного Договору. Істотне порушення умов даного Договору може мати наслідком застосування санкцій, обумовлених в даному Договорі.
Відповідно до п. 4.1., 4.4. Договору за невиконання або неналежне виконання обов`язків за даним договором сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України. За недотримання строків оплати виконаних робіт замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла в період розрахунків від суми несплачених за даним договором коштів за кожну добу прострочення виконання замовником своїх зобов`язань з моменту, коли оплата мала бути здійснена і до моменту остаточного розрахунку (включаючи день оплати), що підтверджується відповідною банківською випискою. 
Так, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 80  578 грн. 12 коп., яка, як вбачається з доданого до позовної заяви розрахунку, розрахована за актом від 18.12.2018 року на суму 369 382 грн. за період з 24.12.2018 року по 24.06.2019 року; за актом від 18.03.2019 року на суму 538 956 грн. за період з 24.03.2019 року по 24.09.2019 року.
Судом першої інстанції було самостійно перераховано заявлену до стягнення пеню, за наслідками чого, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем було обрано невірну дату початку розрахунку, з огляду на що, суд задовольнив позовні вимоги щодо стягнення пені частково.
Судовою колегією зазначені обставини було перевірено та встановлено, що вищевикладений висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки відповідно п. 2.8. Договору остаточний розрахунок за виконані роботи замовник зобов`язаний здійснити протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту підписання акту виконаних робіт (наданих послуг). Тобто, за актом від 18.12.2018 року на суму 369 382 грн. останнім днем оплати було 23.12.2018 року (п`ять календарних днів), а за актом від 18.03.2019 року останнім днем оплати було 23.03.2019 року (п`ять календарних днів), а не як зазначено судом першої інстанції: 26.12.2018 року та 25.03.2019 року відповідно. При цьому, суд першої інстанції, визначаючи початкову дату розрахунку штрафних санкцій, врахував робочі дні, а не як передбачено договором - календарні.
Разом з тим, апеляційна скарга будь-яких доводів щодо обставин початку перебігу строку нарахування штрафних санкції не містять, з огляду на що, встановлені судом апеляційної інстанції в цій частині обставини не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки це не є тими порушеннями норм чинного законодавства, які передбачають можливість апеляційного перегляду рішення в повному обсязі, незалежно від доводів та мотивів, наведених скаржником.
При цьому, в апеляційній скарзі викладено лише доводи щодо незгоди скаржника з тим, що позивачем та судом першої інстанції було розраховано пеню не за півроку, як то передбачено вимогами ч. 6 ст. 234 Господарського кодексу України, а за період з  24.12.2018 року по 24.06.2019 року за актом від 18.12.2018 року та за період з 24.03.2019 року по 24.09.2019 року за актом від 18.03.2019 року. 
Дослідивши зазначене твердження скаржника, судова колегія зазначає таке.
Так, як було зазначено вище, відповідно до п. 4.4. Договору за недотримання строків оплати виконаних робіт замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла в період розрахунків від суми несплачених за даним договором коштів за кожну добу прострочення виконання замовником своїх зобов`язань з моменту, коли оплата мала бути здійснена і до моменту остаточного розрахунку (включаючи день оплати), що підтверджується відповідною банківською випискою. 
При цьому, згідно із ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
З аналізу вказаної норми вбачається, що за загальним правилом нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Виключенням з цього правила є випадок, коли сторони погодили інший строк нарахування штрафних санкції.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 251, ч. 1, 2 ст. 252 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Тобто, п. 4.4. Договору сторони погодили саме термін нарахування штрафних санкції, обмеживши його вказівкою на подію - до моменту остаточного розрахунку, а не конкретний обмежений у часі строк нарахування таких штрафних санкції. 
З огляду на викладене колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується із твердженням скаржника, що в даному випадку період нарахування пені має бути обмежений визначеними законом шістьма місяцями, оскільки пункт договору, який регулює нарахування штрафних санкцій за ним, іншого строку не містить.
Разом з тим, перевіривши наданий позивачем до позовної заяви розрахунок пені, судовою колегією встановлено, що не дивлячись на зазначення позивачем періоду з  24.12.2018 року по 24.06.2019 року за актом від 18.12.2018 року та періоду з 24.03.2019 року по 24.09.2019 року за актом від 18.03.2019 року, тобто періодів, які перевищують шість місяців, сама сума заявленої до стягнення пені була розрахована позивачем лише за півроку, що відповідає приписам чинного законодавства, тобто розрахунок позивача є вірним, а тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині відсутні.
Що стосується часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних нарахувань, судова колегія зауважує, що апеляційна скарга не містить будь-яких доводів з цього приводу, як то періоду нарахування чи нарахованих сум, в зв`язку з чим судовою колегією апеляційного суду рішення місцевого господарського суду в цій частині не перевіряється, оскільки суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст.269 Господарського процесуального кодексу України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Виходячи з вищевикладеного, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає непереконливими та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів зауважує, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.
І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що в оскарженій та переглянутій в апеляційному порядку частині рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17", Комінтернівський район Одеської області не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 17.02.2020 року у справі № 916/3400/19 в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17", Комінтернівський район Одеської області  на рішення Господарського суду Одеської області від 17.02.2020 року у справі № 916/3400/19 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 17.02.2020 року у справі № 916/3400/19  -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 19.05.2020 року. 
Повний текст постанови складено 20 травня 2020 року.

Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
Судді 	Н.М. Принцевська	
 	А.І. Ярош