22-ц/804/1403/20 
                                                                                263/12211/19 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ                                                   
                                      
     „02"  червня   2020 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 263/12211/19
Номер провадження 22-ц/804/1403/20 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів:  Пономарьової О.М.,Попової С.А. 
за участю секретаря: Сікори М.М.  
учасники справи :  
позивач - ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 листопада 2019 року головуючого судді Соловйова О.Л. зі складанням повного тексту судового рішення 08 листопада 2019 року по цивільній справі про  вселення в квартиру,-
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення в квартиру,мотивуючи вимоги тим , що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , яка була власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Маріупольським державним виробничим підприємством по ремонту і експлуатації житлового фонду «Житловик», (на теперішній час  Департамент міського майна Маріупольської міської ради ) від 05 січня 1995 року № 29050, зареєстрованого у Маріупольському відділі комунального господарства «БТІ» 17 лютого 1995 року № 35553, та  2/10 частці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Маріупольською державною нотаріальною конторою Донецької області 24 листопада 2010 року за реєстром № 10-1433, зареєстрованого в Міському комунальному підприємстві «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 15 грудня 2010 року, реєстраційний номер 31921111, номер запису 84456 в книзі 97, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 28373217 від 15 грудня 2010 року. 04 липня 2019 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом  на успадковану 1/20 частку квартири. У вказаній квартирі, загальною площею 62,8 кв.м.  мешкали її мати, вона та відповідач по справі - її бабуся. Після смерті  матері - ОСОБА_3 , позивач не має можливості мешкати у вказаній квартирі, так як їй перешкоджають. У  квартирі було майно її   матері, та вказана квартира була постійним місцем її мешкання. На теперішній  час, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання, в даній квартирі зареєстровані: вона - ОСОБА_1 , її дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідач.Оскільки вона є власником частки  нерухомого майна, іншого житла не має, просила вселити її та її  малолітню доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у квартиру АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 листопада 2019 року позов ОСОБА_1   задоволено. Вселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 листопада 2019 року по даній цивільній справі - залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що заочне рішення є неправомірним, оскільки вона як відповідач отримала лише один виклик на 08 листопада 2019 року, що підтверджується матеріалами справи, але не отримувала копії позовної заяви з додатками, оскільки в позові невірно зазначена адреса відповідача. Тому, вважає, що суд не мав права розглядати справу та приймати рішення без її участі. Також вказує, що на її думку для  ухвалення правильного рішення необхідно було залучити до розгляду заінтересованих осіб : службу у справах дітей Маріупольської міської ради по Центральному району, та інших співвласників квартири. Крім того, вказує, що з рішення суду вбачається, що позивачу належить 1/20 частини квартири, до якої вона просить її вселити, зауважує, що загальний розмір квартири лише 62,8 кв.м., тобто позивач є власником 62,8/20 =3,14 кв.м. та судом не досліджувалось, яким чином позивач має можливість користуватися належним їй квадратними метрами, з урахуванням загальної площі квартири. До того ж,  позивач не зверталася до суду з позовом про виділ в натурі належної їй частки, тому у суду не було підстав для задоволення позову. 
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове  засідання  апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не з*явилася,належним чином була повідомлена  про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 20 травня 2020  року  телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм №3.9-12  за №  1670  та судової повістки ,про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення  ( а.с. 135). 
Відповідно клопотання від 09 квітня 2020 року, просила відкласти розгляд справи, призначивши його після закінчення карантину (а.с.101-104). Представник відповідача ОСОБА_7 підтримав клопотання ОСОБА_2   про відкладення розгляду справи ,у зв*язку з тим,що відповідач бажає приймати участь у судовому засіданні ,є людиною похилою віку,і тому вважає поважною причиною неприбуття в судове засідання відповідача. Проте, вказане клопотання відхилено судом апеляційної інстанції ,оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 « Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19,спричиненої корона вірусом,та етапів послаблення протиепідемічних заходів « на території України послаблено протиепідемічні заходи. Крім того,слід зазначити,що самоізоляція  потрібна : для тих,хто очікує результати тесту на новий короновірус ; для тих,хто близько контактував з особами,що захворіли на COVID-19; для тих,хто нещодавно повернувся із країн,де зафіксовано новий короновірус (навіть якщо відсутні симптоми ).Представником  відповідача  не надано суду будь-яких доказів,на підтвердження наявності хоча б одного із трьох пунктів,які вимагають відповідачу самоізолюватися.  Суд також  звернув увагу представника на зміст вимог ч. 2 ст.372 ЦПК України,відповідно  якої неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. З урахуванням викладеного,суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для відкладення розгляду справи,оскільки обгрунтування представника є не переконливими для суду,і такими ,що не грунтуються на вимогах закону . 
          У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги .У судовому засіданні  позивач ОСОБА_1 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що  апеляційна  скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
             Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
              Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
            Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
            Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
           Таким вимогам закону судове рішення відповідає.
            Судом  встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами , що  відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О. та зареєстрованому в реєстрі за №604 від 04 липня 2019 ОСОБА_1 належить 1/20 частка квартири АДРЕСА_1 (а.с.8).
Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 14.04.2018 вбачається, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12).
Згідно  інформації Центра надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,з 12 січня 2001 року ,   та її донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,    зареєстровані  за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7,13).
Задовольняючи позовні вимоги,суд першої інстанції виходив із їх обґрунтованості,оскільки відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою. Факт реєстрації малолітньої  ОСОБА_4 у спірній квартирі був вчинений за фактом її народження ,та зареєстрований за місцем проживання її матері ОСОБА_1 .
Апеляційний суд погоджується  з таким висновком суду першої інстанції ,оскільки він є законним і обґрунтованим. 
             Статтею 41  Конституції  України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
           Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу.
            Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
          Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
            Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
            Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.
            Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
          Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним.
           Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод в користуванні його власністю.
           Наявність спору  між сторонами ,який полягає у перешкоджанні відповідачем у проживанні позивачу у спірній квартирі,підтверджується наявними у матеріалах справи доказами,позивач є власником частки квартири,зареєстрована у ній разом з малолітньою дитиною у визначеному законом порядку ,та не може вселитися до неї  в результаті перешкоджання цьому відповідачем,а тому позовна вимога позивача про вселення в квартиру відповідає положенням закону,а порушене право підлягає  відновленню. 
          Відповідно до вимог  ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін,а частинами 1,5,6  ст. 81 ЦПК України встановлено,що  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
           Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
         Доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність та обґрунтованість постановленого  судом рішення , апеляційна скарга не містить.
         Незвернення позивача до суду з позовом про виділ частки із майна,що є у спільній частковій власності,не спростовує факту наявності  перешкод у користуванні позивачем жилим приміщенням,оскільки згідно з ч.1 ст.16 ЦК України звернення особи до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів є правом особи,а не обов*язком. 
         Відповідно до вимог ч.ч.1,3 ст.13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
         Тому,посилання скаржника щодо не дослідження судом безпосереднього   користування позивачем  тієї  частини спільного майна в натурі,яка відповідає її частці 1/20  у праві спільної часткової власності  не є слушним.
         Не залучення до участі в справі служби у справах дітей   Маріупольської міської ради по Центральному району ,не впливає на права та обов*язки відповідача ,та не є підставою для скасування рішення суду.
         Серед порушень  судом першої інстанції  норм процесуального права , скаржник зазначає про не залучення до розгляду справи інших співвласників квартири. Проте,жодного  доказу про належність частки квартири іншим співвласникам не надає. 
         При зверненні ОСОБА_2 до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області  з позовом до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку в спільному майні,таких осіб також не зазначає,про що свідчить копія ухвали суду про відкриття провадження у справі від 07 травня 2020 року  по цивільній справі № 263/5196/20 . Тому ,вказані доводи не заслуговують на увагу.
        Як вбачається з матеріалів справи , судова повістка про виклик у судове засідання на 08 листопада 2019 року була отримана ОСОБА_2 28 жовтня 2019 року ,про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення  поштового відправлення (а.с.30) ,а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави  для скасування судового рішення у відповідності до вимог процесуального законодавства. 
         З огляду на викладене , суд апеляційної інстанції  вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. 
         При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам позивача  і  зібраним у справі доказам.
         Відповідно до ст.375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
        Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог  367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції ,в межах доводів та вимог апеляційної скарги ,за наявними в справі доказами ,апеляційний суд визнає ,що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв*язку з чим апеляційна скарга  підлягає залишенню без задоволення.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382  ЦПК України, апеляційний суд -
                                                                   П О С Т А Н О В И В  :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від  08 листопада 2019 року - залишити без змін.
             Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
              Повний текст постанови складений   10  червня 2020 року. 

            Судді: