Справа № 409/2714/19 
Провадження № 22-ц/810/30/20 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року                                                                       м.Сєвєродонецьк
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
                 головуючого                                Стахової Н.В.  
                 суддів:                                          Лозко Ю.П., Назарова М.В.,
                 за участю секретаря
судового засідання:             Сінько А.І.
учасники справи: заявник – ОСОБА_1 ,
заінтересована особа- Біловодське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Луганської області
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі  судових засідань у спрощеному провадженні 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 17 грудня 2019 року, постановлену Білокуракинським районним судом Луганської області у складі судді Третяка О.Г., в приміщенні того ж суду
у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Біловодське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Луганської області про встановлення факту спільного проживання,
                                               встановив:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Білокуракинського районного суду Луганської області з заявою про встановлення факту спільного проживання з її чоловіком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 17 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання визнано неподаною та повернуто заявнику на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України.
Не погодившись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою на неї, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 17.12.2019 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що заявниця звільнена від сплати судового збору за подання заяви про встановлення факту спільного проживання на підставі п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» відповідно до якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються заявники – у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. 
В судове засідання особи, які приймають участь у справі не з`явилися, належним чином і в установленому законом порядку повідомлені про час та місце судового розгляду справи. 
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції,  обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи  з наступних підстав.
Повертаючи заяву ОСОБА_1 , суд виходив з того, що заявник недоліки заяви не усунув, не сплатив судовий збір, тому вказана заява вважається неподаною на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України. 
Проте, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується з наступних підстав.
З матеріалів справи встановлено, що у листопаді 2019 року заявниця ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання разом з її чоловіком, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 27.11.2019 року заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема запропоновано заявнику подати документ, що підтверджує сплату судового збору, та надати відповідні докази на підтвердження обставин, якими заявниця обґрунтовує заяву, а також вказати поштові реквізити заінтересованої особи.
У грудні 2019 року на виконання вимог ухвали Білокуракинського районного суду Луганської області від 27.11.2019 року ОСОБА_1 подала до суду уточнену заяву, в якій також просила звільнити її від сплати судового збору на підставі п.21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
До того ж заявниця до заяви додала довідку про її доходи на підтвердження тієї обставини, що вона не отримує пенсію. 
Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 09.12.2019 року заяву ОСОБА_1 повторно залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема запропоновано заявнику подати документ, що підтверджує сплату судового збору, та надати відповідні докази на підтвердження обставин, якими заявниця обґрунтовує заяву.
У грудні 2019 року на виконання вимог ухвали Білокуракинського районного суду Луганської області від 09.12.2019 року заявниця подала до суду уточнену заяву, в якій просила звільнити її від сплати судового збору. 
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 129 Конституції України одним з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.
Повертаючи заяву, суд першої інстанції не навів жодних обґрунтованих мотивів з яких він відмовив у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, а також не дав оцінки доказам, які заявниця додала до заяви, зокрема довідці про її доходи як пенсіонера.
Крім того, відповідно до ч.2 ст.80, ч.1 ст.264 ЦПК України, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання вже безпосередньо під час ухвалення рішення у справі.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України як постановлена з порушенням норм процесуального права, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття провадження у справі.
Керуючись ст. 367, 374, 379, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 17 грудня 2019 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 02 березня 2020 року.

Головуючий
  Судді: