СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" квітня 2020 р.                                                                       Справа № 905/1986/19  

Cхідний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючого (доповідача):        Стойка О.В. 
судді:                                              Істоміна О.А., Пелипенко Н.М.

розглянувши 
в порядку письмового провадження 
без виклику учасників справи 
апеляційну скаргу                        Акціонерного товариства "Національна акціонерна                                                             компанія "Нафтогаз України" м.Київ
на рішення
господарського суду                    Донецької області 

від                                                   24.12.2019 року 

у справі                                          №905/1986/19 (суддя Кротінова О.В.)

за позовом                                     Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія                                                           "Нафтогаз України" м.Київ

до відповідача:                             Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-                                                                    виробниче об`єднання" Інкор і КО" м.Маріуполь, Донецька                                                           область 

про                                                 стягнення 69016,70 грн.                                                                                                                                        

В С Т А Н ОВ И В:

У квітні 2019 року до господарського суду звернулось Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ (далі - Позивач) із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче об`єднання "Інкор і КО", м.Маріуполь Донецької області (далі- Відповідач) про стягнення пені в сумі 43 744,12 грн., 3% річних в сумі 8 001,97 грн., інфляційних втрат в сумі    17 270,61 грн.
Рішенням господарського суду Донецької області від 24.12.2019 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача 3% річних у розмірі  5813,11грн., інфляційних втрат у розмірі 9193,37 грн. та 416,70 грн. витрат по сплаті судового збору. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. 
Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить спірне рішення господарського суду скасувати в частині відмови у стягненні з Відповідача на користь Позивача пені в сумі 43744,12грн., 3% річних у сумі 2   188,86грн. та інфляційних втрат у розмірі 8   077,24грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що рішення судом першої інстанції винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без дослідження всіх істотних обставин справи.
Зокрема, заявник апеляційної скарги посилається на те, що він не є енергопостачальною компанією, а тому судом першої інстанції неправильно застосовано до нього норми Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" (далі - Закон України №85-VІІІ від 13.01.2015) та, як наслідок, необґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про стягнення пені. Також, зазначав, що  висновок суду про те, що з укладенням спільних протокольних рішень змінилися строки та порядок розрахунків, не відповідає умовам п. 6.1. Договору. В обґрунтування підстав апеляційної скарги скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: статей 11, 74, 76, 77, 86, 236 та 238 ГПК України, статті 204 ГК України, статті 527 ЦК України,
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.02.2020р. у справі                     № 905/1986/19 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м.Київ  на рішення господарського суду Донецької області від 24.12.2019 та встановлено строк учасникам справи для надання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи. Вказаною ухвалою також повідомлено учасників справи про розгляд апеляційної скарги без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в світлі ч.10 ст.270 цього Кодексу, оскільки ціна позову в означеній справі менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Інших клопотань від учасників справи не надходило.
За таких обставин, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.
На адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого Відповідач заперечував проти доводів Позивача, вважаючи рішення законним та обґрунтованим,  а доводи апеляційної скарги - безпідставними. Зокрема, зазначав, що рішення суду вже виконано Відповідачем у повному обсязі.
Враховуючи положення ч.ч.13, 14 ст.8 ГПК України, фіксація розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) не здійснюється.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні  обставини: 
- укладення між сторонами 25.10.2017 Договору постачання  природного газу  №3341/1718-ТЕ/3761-6 (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого Позивач зобов`язався поставити Відповідачу у 2017-2018 роках природний газ, що використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, а Відповідач - прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього Договору; 
- підписання між сторонами Додаткової угоди №2 від 06.04.2018р. до Договору постачання природного газу № 3341/1718-ТЕ/3761-6 від 25.10.2017р.  в якій сторони погодили додати п.2.1 Договору, визначили передачу постачальником споживачу природного газу у квітні 2018 в обсязі 15,0 тис.куб.м.   та змінили строк дії Договору  - з 01.10.2017 по 31.05.2018 (включно);
- підписання сторонами актів прийому-передачі природного газу протягом жовтня 2017року - квітня  2018року на загальну суму 1   736   498,22грн. (а.с. 28-34); 
- оплати Відповідачем вартості поставленого природного газу з порушенням строків, встановлених Договором.
Наведені обставини сторонами не оспорюються.
Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на неналежне виконання Відповідачем своїх зобов`язань за Договором в частині своєчасного внесення оплати за поставлений природний газ, внаслідок чого Позивачем на суму заборгованості нараховано пеню в сумі 43 744,12 грн., а також 3% річних в сумі 8 001,97 грн. та інфляційних втрат в сумі    17 270,61 грн.
Відповідач заперечував проти позовних вимог в частині стягнення пені, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що він є виконавцем (виробником) житлово-комунальних послуг, діяльність та потужність якого спрямовані на надання/вироблення відповідних послуг, у т.ч. постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря, на території проведення антитерористичної операції, тому на нього розповсюджується дія ч. 2 ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015, якою встановлено мораторій на час, визначений у ст. 1 цього Закону на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції. Просив суд реалізувати надане йому право та зменшити розмір інфляційних та 3% річних, що підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача на 90%, а пені на 100%.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з мотивів доведеності факту прострочення виконання зобов`язання з оплати вартості поставленого газу протягом заявленого Позивачем періоду, що є підставою для стягнення суми 3 % річних у розмірі  5813,11грн. та 9193,37 грн. - інфляційних втрат. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, судом першої інстанції зроблено висновок про розповсюдження на Відповідача дії ч. 2 ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015, яка встановлює мораторій на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення АТО. Відмовляючи у позові в частині стягнення 3% річних у сумі 2   188,86грн. та інфляційних втрат у розмірі 8   077,24грн., суд першої інстанції виходив з того, що Відповідач був позбавлений можливості самостійно впливати на строк оплати вартості природного газу, визначений у пункті 6.1. Договору, оскільки розрахунки за спожитий природний газ проводилися у порядку та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002, тому відсутні будь-які правові підстави для нарахування та стягнення з Відповідача передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України інфляційних втрат та 3 % річних.
Також, суд першої інстанції вважав безпідставними вимоги Відповідача про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат, оскільки правова природа вказаних нарахувань виключає можливість їх зменшення в порядку ст. 551 Цивільного кодексу України. Клопотання Відповідача про зменшення пені відхилене судом першої інстанції у зв`язку з відмовою у задоволенні позову в  цій частині.
Відмова у задоволенні вимог про стягнення пені в сумі 43   744, 12 грн. стала однією з підстав для звернення Позивача з апеляційною скаргою, яку заявник в цій частині обґрунтовує заперечуванням свого статусу у якості енергопостачальної компанії, а тому вважає невірним застосовування до спірних правовідносин норм Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015.
Колегія суддів вважає такі доводи безпідставними та погоджується з висновками господарського суду з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 2 ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015) визначено, що до завершення антитерористичної операції встановлено мораторій на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/ виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.
Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 25.10.2019 підтверджується, що основним видом діяльності Відповідача є, зокрема, постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.
Відповідно до п. 3.2. Статуту Відповідача, основною метою та видами діяльності підприємства є виробництво, постачання і передача теплової та електричної енергії.
При цьому, Відповідач здійснює свою господарську діяльність у м. Маріуполь Донецької області, яке входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р.
Відповідно до п. 1.2 Договору, газ, що продається за цим договором, використовується Відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення  та постачання гарячої води населенню.
Таким чином, Відповідач споживав природний газ як виконавець/виробник житлово-комунальних послуг та у спірний період надавав житлово-комунальні послуги у районі проведення антитерористичної операції.
Оскільки газ, що поставлявся Позивачем Відповідачеві є енергетичним ресурсом за тлумаченням визначення, приведеного в п. 1.5. ст. 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", а Відповідач надає житлово-комунальні послуги в районі проведення АТО (є виробником цих послуг у розумінні ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги") саме завдяки використанню природного газу, висновок про відсутність підстав до нарахування і стягнення пені за період з 26.12.2017р. по 04.08.2018р. є правомірним.
Відповідно до п.6 Статуту ПАТ "НАК "Нафтогаз України", затвердженого постановою КМУ від 14.12.2016р. № 1044 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 р. № 226), предметом діяльності Компанії є, зокрема: видобування нафти і природного газу; постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом; постачання природного газу за регульованим тарифом; постачання нафти, скрапленого газу та газового конденсату.
Відтак, з урахуванням того, що Відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг, діяльність та потужності якого спрямовані на надання/вироблення відповідних послуг на території проведення антитерористичної операції, приймаючи до уваги, що ПАТ "НАК "Нафтогаз України" є постачальником енергоресурсу, положення ч. 2 ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 розповсюджують свою дію на правовідносини сторін, які виникли внаслідок невиконання Відповідачем умов спірного Договору постачання природного газу.
Посилаючись в апеляційній скарзі на невірне застосування місцевим судом норм Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 внаслідок безпідставного наділення Позивача статусом "енергопостачальної компанії", скаржник на власний розсуд тлумачить та визначає коло господарюючих суб`єктів, на яких розповсюджується дія ст. 2 цього Закону через визначення терміну "енергопостачальна компанія" в розумінні визначень, наведених в Законі України "Про електроенергетику" та ст. 275 Господарського кодексу України.
Колегія суддів звертає увагу Позивача, що Закон України "Про електроенергетику" взагалі не підлягає застосуванню до розглядуваних спірних правовідносин, пов`язаних з поставкою природного газу, а ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 як спеціальна норма стосовно встановленого мораторію, містить в собі автономну категорію "енергопостачальна компанія" по відношенню до загальної ст. 275 Господарського кодексу України.
Так, віднесення суб`єкта до "енергопостачальної компанії" в розумінні ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015, для цілей визначення можливості застосування мораторію, обумовлено виключно ознаками, наведеними в цій статті та не залежить від необхідної відповідності такого визначення "енергопостачальника", наведеного в ст. 275 Господарського кодексу України.
Такими спеціальними нормативними ознаками енергопостачальної компанії, визначеними у ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015, є:
- здійснення поставок енергоресурсів;
- споживання цих енергоресурсів виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг;
- надання виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, обумовлених споживанням енергоресурсів, цих послуг в районі проведення антитерористичної операції.
Судова колегія вважає, що наведене тлумачення змісту ст. 2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 є таким, що відповідає меті її запровадження, враховуючи, що встановлений законодавцем мораторій на вимоги Позивача до Відповідача щодо спірної суми пені за своєю сутністю є компенсаційним засобом держави для виробників/виконавців житлово-комунальних послуг, так само як і ст. 8 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" запроваджено мораторій на вимоги щодо нарахування та стягнення пені зі споживачів за прострочення платежів за житлово-комунальні послуги (у тому числі з газопостачання).
Дійсно, тією мірою, якою виконавці/виробники житлово-комунальних послуг обмежені законодавчо у нарахуванні пені по відношенню до споживачів таких послуг, які знаходяться на території проведення антитерористичної операції, держава пропорційно та з урахуванням забезпечення суспільного інтересу відносно обставин, які в силу ст.ст. 2, 17 Конституції України відносяться до виключної сфери компетенції/відповідальності держави (проведення АТО), Позивач, який перебуває під державним управлінням, також обмежений в цьому праві відносно виробників/виконавців житлово-комунальних послуг на території проведення антитерористичної операції (зокрема - Відповідача), що в повній мірі відповідає критеріям правомірного втручання в право мирного володіння у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Заперечення Позивача відносно застосування приписів ст.714 Цивільного кодексу України в силу загального характеру по відношенню до ст.275 Господарського кодексу України колегією суддів також відхиляються, оскільки їх предмети регулювання відносно категорії "енергоресурси" взагалі не перетинаються - ст.275 Господарського кодексу України передбачає поставку енергії, а не енергоресурсів, отже і підстави для ототожнення означених понять - відсутні.
У цьому зв`язку, міркування Позивача на користь своєї версії тлумачення змісту ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 відносно прикладів спалювання вугілля, мазуту, дров судом відхиляються як некоректні, оскільки хоча вказані види палива поряд з природним газом і охоплюються категорією "паливно-енергетичні ресурси" в розумінні абз.5 преамбули Закону України "Про енергозбереження", але на відміну від природного газу, як об`єкта за Договором на купівлю-продаж природного газу, не поставляються через певний спосіб доставки (приєднану мережу), передбачений для енергоресурсів ч.1 ст.714 Цивільного кодексу України.
Наявність двох інших критеріїв застосування ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 - статусу Відповідача як виконавця житлово-комунальних послуг (газопостачання віднесено до виду житлово-комунальних послуг на підставі п.1 ч.1 ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги") та надання послуг з газопостачання на території проведення антитерористичної операції (м. Маріуполь Донецька область) - місцевим судом було встановлено, а скаржником не спростовано.
Аналогійна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду у справі №913/66/18 від 18.01.19.
Щодо доводів про припинення проведення АТО за Указом Президента України від 30.04.2018р., то за змістом діючої редакції ст.ст. 1,2 вищенаведеного Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси", відповідний мораторій на нарахування та стягнення пені встановлений до певно визначеного строку, який на даний момент обмежується 31.12.2020року, що охоплює спірний період в межах даної справи.
За вищенаведених обставин доводи апеляційної скарги щодо неправомірного застосування судом першої інстанції норм Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 до спірних взаємовідносин сторін спростовуються матеріалами справи.
Отже, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача пені в розмірі 43   744,12грн. за зобов`язаннями жовтня 2017року - квітня 2018року за період з 26.12.2017р. по 04.08.2018р.
Щодо незгоди  Позивача із відмовою у задоволенні позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 3% річних у сумі 2   188,86грн. та інфляційних втрат у розмірі 8   077,24грн., яку скаржник обґрунтовує наявністю погодженого умовами п.  6.1. Договору обов`язку Відповідача проводити оплату у відповідну дату, незалежно від механізму розрахунків, визначеного Порядком фінансування, колегія суддів зазначає наступне.
Приписами статті 12 Господарського кодексу України передбачено, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання зокрема, є: регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.
В ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що між сторонами 25.10.2017р.  укладено Договір № 3341/1718-ТЕ/3761-6 купівлі-продажу природного газу. 
Разом з тим, у спірних правовідносинах сторін запроваджено механізм розрахунків визначений Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (Постанова КМУ №256 від 04.03.2002 зі змінами та доповненням).
Таким чином, держава взяла на себе бюджетне зобов`язання із відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.
Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладеного між ними договору.
Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведеною Постановою КМУ змінено порядок проведення розрахунків з газопостачальною організацією (Позивачем) та строки виконання боржником грошових зобов`язань перед кредитором, які виникли на підставі спірного Договору купівлі-продажу природного газу. Зміст п. 6.1. Договору від 26.09.2016р. не є перешкодою для узгодження такого порядку.
Проте, Позивачем при складанні розрахунку позовних вимог не враховано наведеного вище та в порушення вимог чинного законодавства здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму заборгованості, яка була погашена на виконання наведеного Порядку.
Доводи Позивача стосовно того, що суд першої інстанції неправильно застосував статтю 204 ЦК України, оскільки Договір купівлі-продажу природного газу, а також додаткові угоди до нього, є належними підставами для виникнення у Позивача та Відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з поставки газу, зокрема, щодо розрахунків у належні строки за отриманий природний газ, колегія суддів відхиляє, оскільки незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.
Аргументи Позивача, що суд першої інстанції не врахував, що у відносинах між покупцем та продавцем щодо розрахунків за отриманий природний газ держава виступає лише в якості третьої особи, що має певний обов`язок зі своєчасного перерахування субвенцій у певний строк та в межах договірних відносин, апеляційна інстанція вважає непереконливими, оскільки правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, якою приймаються законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції статей 73,74,77 Господарського процесуального кодексу України не містять конкретної незгоди Позивача з діями суду  в цій частині. 
Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 22.11.2019р. у справі №   916/2286/18, як приклад регулювання аналогійних правовідносин, судом до уваги не приймається, оскільки предметом дослідження у даній справі є обґрунтованість або безпідставність нарахування  сум пені, 3% річних та інфляційних втрат в конкретних правовідносинах з приводу виконання іншого Договору, а не підстав застосування Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого Постановою КМУ №256 від 04.03.2002.  Зазначене докладно викладене в рішенні суду першої інстанції та не спростовується доводами апеляційної скарги.
За таких обставин, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про стягнення з Відповідача на користь Позивача лише 3 % річних у розмірі  5813,11грн., інфляційних втрат у розмірі 9193,37грн. та відмову у задоволенні вимог в частині стягнення пені.
Будь-яких порушень норм матеріального або процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судовою колегією не встановлено.
Враховуючи наведене вище, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецької  області від 24.12.2019 у справі №    905/1986/19 ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.
Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги  відносяться на Позивача.
Враховуючи викладене, керуючись статтями   269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ -залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Донецької області від 24.12.2019 у справі № 905/1986/19  - залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції    покласти на Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ.
Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.
                    Повний текст постанови підписано  09.04.2020. 

Головуючий суддя                                                                    О.В. Стойка

Суддя                                                                                           О.А. Істоміна  

Суддя                                                                                           Н.М. Пелипенко