ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 року	Львів	Справа № 260/1474/19 пров. № А/857/2440/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                        Пліша М.А.,
суддів                                                             Ільчишин Н.В., Шинкар Т.І.,
за участю секретаря судового засідання                    Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної митної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року (головуючий суддя Скраль Т.В., м. Ужгород) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (правонаступник  Державна митна служба України) в якому просили 1) визнати протиправною відмову Державної фіскальної служби України від 06.09.2019 № 7458/Д/99-99-18-01-03-14 і №7457/Д/99-99-18-01-03-14 та зобов`язати Державну фіскальну службу України надати повну та достовірну відповідь на запити ОСОБА_2 і ОСОБА_1 від 04 серпня 2019 року.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Державної фіскальної служби України № 7458/Д/99-99-18-01-03-14 і №7457/К/99-99-18-01-03-14 від 06 вересня 2019 року та зобов`язано Державну фіскальну службу України надати інформацію за запитами про надання інформації від 04 серпня 2019 року ОСОБА_2 - за період з 05 березня 2019 року по 04 серпня 2019 року, і ОСОБА_1 , за період з 21 вересня 2018 року по 05 березня 2019 року, за винятком інформації з обмеженим доступом.
Стягнуто з Державної фіскальної служби України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 384, 20 грн та на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 384, 20 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Державна фіскальної служба України оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини справи, що мають значення для справи та порушено норми матеріального і процесуального права, тому просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити  у задоволенні позову повністю.
В апеляцій скарзі зазначає, що 13 серпня 2019 року до ДФС надійшли два запити від позивачів про надання інформації, а саме:
ОСОБА_1 просив повідомити про перетинання державного кордону України за період з 11.09.2018 по день звернення - транспортним засобом марки Меrsеdes-Веnz Vito 111 СDІ, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що належав йому, і право на керування яким мав ОСОБА_5 , а також про кількість пасажирів, які перебували у даному автомобілі при перетинанні державного кордону України;
ОСОБА_2 просила повідомити про перетинання державного кордону України за період з 05.03.2019 по день звернення - транспортним засобом марки Меrsеdes-Веnz Vito 111 СDІ, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , що належить їй, і право на керування яким мав ОСОБА_5 , а також про кількість пасажирів, які перебували у даному автомобілі при перетинанні державного кордону України.
За результатами розгляду даних запитів ДФС в листах від 06.09.2019 № 7457/К/99-99-18-01-03-14 та № 7458/Д/99-99-18-01-03-14, посилаючись на частини першу-третю статті 11 Митного кодексу України (далі - МКУ) ДФС повідомила запитувачів про вимоги щодо конфіденційності інформації встановлені даною статтею.
ДФС в оскаржуваних позивачами листах не відмовляв у наданні запитуваної інформації, а повідомив умови, за наявності яких інформація може бути надана, не порушуючи при цьому вимог законодавства України з питань митної справи.
Таким чином, суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що ДФС листами від 06.09.2019 № 7457/К/99-99-18-01-03-14 та № 7458/Д/99-99-18-01-03-14 відмовила позивачам в наданні інформації.
Крім того, законодавство України з питань митної справи складається з Конституції України, Митного кодексу України (далі - МК України), інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів (частина перша статті 1 МК України).
Статтею 11 МК України встановлено вимоги щодо конфіденційності інформації.
Так, приписами зазначеної статті визначено, що інформація, що стосується митної справи, отримана органами доходів і зборів, може використовуватися ними виключно для митних цілей і не може розголошуватися без дозволу суб`єкта, осіб чи органу, що надав таку інформацію, зокрема, передаватися третім особам, у тому числі іншим органам державної влади, крім випадків, визначених цим Кодексом та іншими законами України.
Інформація щодо підприємств, громадян, а також товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються ними через митний кордон України, що збирається, використовується та формується органами доходів і зборів, вноситься до інформаційних баз даних і використовується з урахуванням обмежень, передбачених для інформації з обмеженим доступом.
За розголошення інформації, зазначеної у цій статті, посадові особи органів доходів і зборів несуть відповідальність згідно із законом.
Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулює Закон України «Про інформацію»
Статтею 20 Закону України «Про інформацію» визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Відповідно до приписів статті 21 Закону України «Про інформацію» інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.
Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.
Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.
Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами.
Також, згідно з статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності такої вимоги, зокрема: для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно; розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам.
Конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (стаття 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).
Відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати інформація, зокрема, що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень (приписи частини першої статті 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).
Стаття 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» регулює доступ до інформації про особу. Так, кожна особа має право, зокрема, знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону.
Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.
Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб.
Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.
Відповідно до пункту 3 розділу І Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затверджених наказом Державної митної служби України від 17.11.2005 № 1118, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25.11.2005 № 1428/11708, транспортний засіб (ТЗ) для здійснення митного контролю та митного оформлення може бути пред`явлений митному органу як власником, так і уповноваженою особою.
Пунктом 7 розділу І даних Правил встановлено перелік документів оригінали та ксерокопії), які власник ТЗ або вповноважена особа, який переміщує ТЗ через митний кордон України, подає митному органу, а саме: що підтверджують право власності на ТЗ або користування ним (у тому числі з правом розпорядження); реєстраційних (технічних) документів на транспортний засіб (якщо він перебував на обліку в реєстраційному органі іноземної держави чи України) з відмітками про зняття транспортного засобу з обліку, якщо такі документи видаються реєстраційним органом; митної декларації - у разі потреби; ВМД (у разі транзиту ТЗ, нового або знятого з обліку в реєстраційному органі, через митну територію України); що підтверджують право на надання пільг в оподаткуванні (у разі митного оформлення ТЗ з наданням пільг в оподаткуванні); паспортних документів та інших документів, визначених законодавством України та міжнародними договорами України, що дають право на перетин державного кордону, та/або паспорта громадянина (посвідчення особи з відміткою про місце проживання); посвідки чи іншого документа про постійне (тимчасове) проживання в Україні або за кордоном тощо; довідки про ідентифікаційний номер громадянина (за наявності).
Відповідно до пункту 7 Типової технологічної схеми здійснення митного контролю автомобільних транспортних засобів перевізників і товарів, що переміщуються ними, у пунктах пропуску через державний кордон, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2012 № 451 «Питання пропуску через державний кордон осіб, автомобільних, водних, залізничних та повітряних транспортних засобів перевізників і товарів, що переміщуються ними» митний контроль автомобільних транспортних засобів і товарів у пунктах пропуску здійснюється шляхом застосування таких форм митного контролю: перевірка документів та відомостей, які відповідно до законодавства надаються митним органам під час переміщення автомобільних транспортних засобів і товарів через митний кордон України; митний огляд (огляд та переогляд автомобільних транспортних засобів і товарів, огляд та переогляд ручної поклажі та багажу, особистий огляд громадян); усне опитування громадян та посадових осіб підприємств; облік автомобільних транспортних засобів і товарів; взяття проб (зразків) товарів; використання службових собак, технічних та спеціальних засобів контролю; подання запитів до інших державних органів, установ та організацій, уповноважених органів іноземних держав для встановлення автентичнотсі документів, наданих митним органам.
З огляду на зазначені норми, апелянт вважає, що інформація про громадян, транспортні засоби, що переміщуються ними через митний кордон України, яка вноситься до інформаційних баз даних містить персональні дані про фізичних осіб, а отже, запитувана позивачами інформація про перетинання державного кордону України транспортним засобом, право керування яким мав ОСОБА_5 не може бути віднесена до загальної інформації, не може бути надана у знеособленому вигляді, так як стосується конкретної особи.
Враховуючи вищевикладене, повідомивши в оскаржуваних позивачами листах умови, за яких запитувана інформація може бути надана. ДФС не порушувала прав та інтересів позивачів.
Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України  Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.  
Судом першої інстанції встановлено, що 04 серпня 2019 року,  ОСОБА_2 , звернулася до Державної фіскальної служби України із запитом про надання інформації, а саме просила: повідомити про перетинання державного кордону України за період з 05.03.2019 по сьогодні - транспортним засобом марки Mercedes-Benz Vito 111 CDI, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , право на керування яким мав ОСОБА_5 ; повідомити кількість пасажирів, які перебували у зазначеному вище автомобілі при перетинанні державного кордону України.
Крім того, 04 серпня 2019 року, ОСОБА_1 , звернувся до Державної фіскальної служби України із запитом про надання інформації, а саме просив: повідомити про перетинання державного кордону України за період з 11.09.2018 року по сьогодні - транспортним засобом марки Mercedes-Benz Vito 111 CDI, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_1 , право на керування яким мав ОСОБА_5 ; повідомити кількість пасажирів, які перебували у зазначеному вище автомобілі при перетинанні державного кордону України.
06 вересня 2019 року, листом № 7458/Д/99-99-18-01-03-14, Державна фіскальна служба України надала відповідь на запит  ОСОБА_2 від 04.08.2019, де вказала, що запитувана інформація щодо переміщення через митний кордон України транспортних засобів без дозволу осіб, стосовно яких буде надана така інформація не допускається відповідно до статті 11 Митного кодексу  України.
Відповідно цього ж числа листом № 7457/Д/99-99-18-01-03-14 відповідач надала відповідь на запит  ОСОБА_1 від 04.08.2019, де вказала, що відповідно до статті 11 Митного кодексу України надання інформації про переміщення ОСОБА_1 через митний кордон України транспортного засобу можливе за умови надання документів (копій), що посвідчують особу і на підставі яких здійснювались митні формальності щодо транспортного засобу.
У даній спірній ситуації, судом першої інстанції з`ясовано, що  з  21 вересня 2018 року, власником транспортного засобу марки Mercedes-Benz Vito 111 CDI, 2007 року випуску, номер кузову НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_1 був ОСОБА_1, а з 05 березня 2019 року, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , власником транспортного засобу марки Mercedes-Benz Vito 111 CDI, 2007 року випуску, номер кузову НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_7 є ОСОБА_2 .
Розглядаючи спір, судом першої інстанції правильно зазначено, що згідно з статтею 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Відповідно до статті 40 Конституції України,  усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Статтею 1 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі по тексту - Закон № 2657-XII) визначено поняття «інформація», це - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 7 вказаного Закону № 2657-XII,  право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Статтею 1 Закону «Про доступ до публічної інформації»  № 2939-VI  обумовлено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Зазначене узгоджується із  статтею 20 Закону України «Про інформацію» № 2657-XII,  згідно якої за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
У відповідності до вимог статті 5 Закон № 2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.
Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (стаття 19 Закону № 2939-VI).
В силу частини першої статті 22 Закону № 2939-VI,  розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Положенням статті 6 Закону «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI, визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
За приписами статті 7 Закону № 2939-VI, конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.
Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно вважав, що можливість віднесення інформації до конфіденційної не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до конкретної інформації. Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1- 3 частини другої статті 6 Закону № 2939-VI.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження митного органу щодо віднесення в цілому запитуваної інформації до обмеженої за ст. 11 Митного кодексу України не заслуговують на увагу, оскільки це суперечить змісту статті 6 Закону «Про доступ до публічної інформації», за якою обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні. Крім того, згідно частиною 4 статті 11 МК України, не вважається розголошенням надання знеособленої зведеної інформації для статистичних цілей, знеособленої аналітичної інформації, інформації щодо загальних питань роботи митниці, інформації, яка не стосується конкретних фізичних та/або юридичних осіб і не може становити комерційну таємницю, інформація, яка стосується правопорушень, а також публічне обговорення в засобах масової інформації та суспільстві проблем державної митної справи.
Однією з підстав відмови в наданні позивачам запитуваної ними інформації Державна фіскальна служба України зазначила те, що запитувана інформація без дозволу осіб, стосовно яких така буде надана законодавством не допускається. Однак за приписами частини сьомої статті 6 Закону № 2939-VI обмеженню у доступі підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.
Враховуючи те, що позивачі були власниками транспортного засобу, щодо якого запитується інформація, а в запитуваній інформації містяться конфіденційні дані про фізичних осіб, то суд підставо вважав, що відповідач повинен був надати інформацію яка не є інформацією із обмеженим доступом. Отже, відповідач мав право обмежити доступ лише до тієї частини інформації, яка є конфіденційною. Як слідує із інформаційного запиту, такий містить декілька запитань, серед яких є й такі, що містять ознаки публічної інформації.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 727/358/16-а та постанові від 26 листопада 2019 року у справі №1240/2978/18.
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позовні вимоги про визнання протиправною відмови № 7458/Д/99-99-18-01-03-14 від 06 вересня 2019 року та зобов`язання Державної фіскальної служби України надати інформацію за запитом про надання інформації ОСОБА_2 від 04 серпня 2019 року є частково обґрунтованими і підлягають до часткового задоволення, в частині, що стосується публічної інформації, за період з 05 березня 2019 року по 04 серпня 2019 року.
Крім того, оскільки ОСОБА_1 був власником транспортного засобу марки Mercedes-Benz Vito 111 CDI, 2007 року випуску з 21 вересня 2018 року по 05 березня 2019 року, то позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення, а саме, про визнання протиправною відмову Державної фіскальної служби України № 7457/К/99-99-18-01-03-14 від 06 вересня 2019 року з підстав, що вище зазначалися та зобов`язання Державної фіскальної служби України надати інформацію за запитом про надання інформації ОСОБА_1 , саме за період з 21 вересня 2018 року по 05 березня 2019 року, за винятком інформації з обмеженим доступом, а не як просить позивач ОСОБА_1 з 11 вересня 2018 року по 04 серпня 2019 року. 
З огляду на вищезазначене суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної митної служби України залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року по справі № 260/1474/19 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.  

Головуючий  суддя                                                             М.А. Пліш
Судді                                                                                 Н.В. Ільчишин
                                                                                          Т.І. Шинкар
повний текст складено 20.05.2020