ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/10626/18                                                Головуючий у 1-й інстанції:  Мазур А.С. 
                                                                                                  Суддя-доповідач:  Василенко Я.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 березня 2020 року                                                                                          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                        Василенка Я.М.,
суддів                                                   Кузьменка В.В., Шурка О.І., 
при секретарі                                      Баглай О.Є.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (правонаступником якого є - Головне управління Державної податкової служби у м. Києві) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.09.2019 у справі за адміністративним позовом дочірнього підприємства «Енергоремонт» приватного акціонерного товариства «Київенергоремонт» до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (правонаступником якого є - Головне управління Державної податкової служби у м. Києві) про  визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
                                                В С Т А Н О В И В:
ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило: 
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 24.04.2018 № 00004761402, № 00004751402 та № 00004741402.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.09.2019 позов задоволено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2016 по 14.03.2018, валютного - за період з 01.10.2016 по 14.04.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2016 по 14.03.2018, за результатами якої було складено акт перевірки від 21.03.2018 № 149/26-15-14-02-02/32073085.
Актом перевірки від 21.03.2018 № 149/26-15-14-02-02/32073085 встановлено наступні порушення, а саме:
- пп. 14.1.13 п. 14.1 ст. 14, пп. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України (далі - ПК України), п. 5 та п. 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Доходи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 144  026, 00 грн., у тому числі за 2017 в сумі 144  026, 00 грн.; 
- п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 192.1, п. 192.3 ст. 192, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198, п. 201.1 та п. 201.10 ст. 201 ПК України в результаті чого занижено податок на подану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 199  403, 00 грн., в тому числі по періодам: липень 2017 - 20  756, 00 грн.; серпень 2017 - 51  261, 00 грн.; вересень 2017 - 10  220, 00 грн.; жовтень 2017 - 21  667, 00 грн.; листопад 2017 - 25  475, 00 грн.; грудень 2017 - 40  453, 00 грн.; січень 2018 - 29  571, 00 грн. та завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу рядка 16.1 декларації наступного звітного (податкового) періоду, ряд. 21 (переноситься до рядка 16.1 декларації наступного звітного (податкового) періоду) за січень 2018 року у розмірі 14  429, 00 гривень; 
- п. 201.10 ст. 201 ПК України, в результаті чого встановлено порушення термінів реєстрації податкових накладних, що підлягають наданню покупцям-платникам податку на додану вартість за листопад-грудень 2016 року; 
- пп. 47.1.1 п. 47.1 ст. 47, п. 51.1 ст. 51, пп. «б» п. 176.2 ст. 176 ПК України та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку (фізичних осіб), і сум утриманого з них податку, затвердженого Наказом № 4 Мінфіну України від 13.01.2015 року в частині несвоєчасного подання податкової звітності про Сум доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків за ІІ квартал 2017 року, а також встановлено подання не у повному обсязі відомостей в податковій звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків за 2-4 квартали 2017 року; 
- п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині несвоєчасної подачі звітності «Звіт про суми нарахованої заробітної плати (допомоги грошового забезпечення, компенсації)застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів» за лютий 2017 року.
На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 24.04.2018, а саме: № 00004761402, № 00004751402 та № 00004741402. 
Позивач, вважаючи податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки формування податкового кредиту та валових витрат за господарськими операціями підтверджено первинною документацією, господарські операції були реальними, то є підстави для скасування спірних податкових повідомлень-рішень.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України. Податкові повідомлення-рішення є обґрунтованими, оскільки у ході перевірки встановлено порушення вимог податкового законодавства, що свідчить про заниження позивачем податкових зобов`язань.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «Агропромбуд 2017», ТОВ «Компія Сонячна земля», ТОВ «Тікарет-Х», ТОВ «Мега Стальпром» та ТОВ «Продукт Групп», було укладено договори, які призвели до фактичних та об`єктивних змін складу активів позивача як платника податків - покупця/замовника за відповідними договорами.
Так, господарські відносини ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт» та ТОВ «Агропромбуд 2017» виникли з урахуванням факту залучення ТОВ «Агропромбуд 2017», як субпідрядної організації до виконання умов договору підряду № 27П-09/17 від 31.07.2017, який було укладено між позивачем та ТОВ «Екопюр» в частині виконання будівельно-монтажних робіт по реконструкції СТ-1,СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго».
Згідно договору субпідряду № 28В-09/17 від 31.07.2017, укладеного між ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт» та ТОВ «Агропромбуд 2017», останнє прийняло на себе зобов`язання виконати будівельно-монтажні роботи по реконструкції СТ-1, СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго».
В підтвердження виконання умов договору позивачем надано суду наступні документи: листи за підписом керівника ТОВ «Агропромбуд 2017» щодо допуску його персоналу на режимний об`єкт СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго», а також копії договору підряду № 27П-09/17 від 31.07.2017, укладеного між ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт» та ТОВ «Екопюр», договору субпідряду № 28В-09/17 від 31.07.2017, укладеного між ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт» та ТОВ «Агропромбуд 2017», акту № 48/17 надання генпідрядних послуг у листопаді 2017 року згідно договору субпідряду № 28В-09/17 від 31.07.2017, довідки про вартість виконаних будівельних робіт за листопад 2017 року та акту № 1 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2017 року до договору підряду № 27П-09/17 від 31.07.2017 року, підсумкову відомість ресурсів в листопаді 2017.
Також, між позивачем (покупець), з однієї сторони, та товариством з обмеженою відповідальністю «Компія Сонячна земля» (постачальник), з іншої сторони, укладено договір поставки № 15/08/17-1 від 15.08.2017 (надалі - № 15/08/17-1).
Відповідно до умов договору ТОВ «Компанія Сонячна Земля» прийняло на себе зобов`язання поставити за заявкою ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт» товар певного асортименту згідно видаткової накладної на кожну партію товару.
В підтвердження виконання умов договору позивачем надано наступні документи: рахунок-фактури № СФ-2607/04 від 15.08.2017 на оплату вальців чотирьох валкових моделі ИБ 2424А на загальну суму 307 568, 40 грн; видаткову накладну № РН-0000126 від 16.08.2017 про прийняття товару - вальці чотирьох валкові моделі ИБ 2424А (б\в) ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт» від ТОВ «Компанія Сонячна Земля»; платіжні доручення № 702 від 31.08.2017 та № 681 від 29.08.2017; податкову накладну № 24 від 16.08.2017; договір  підряду № 13В-09/17 від 13.06.2017, відповідно до умов якого ПП «Властелин-01» прийняло на себе зобов`язання виконати роботи з технічного обслуговування та ремонту верстатного обладнання замовника - ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт»; кошторис до договору підряду № 13В-09/17 від 13.06.2017 роботи з технічного обслуговування та ремонту верстатного обладнання замовника - відповідно до якого ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт» передало, а ПП «Властелин-01» прийняло вальці чотирьох валкові моделі И 2424А; акт № 1 від 21.08.2017 приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей для виконання робіт за договором підряду № 13В-09/17 від 13.06.2017 відповідно до якого позивач передав, а ПП «Властелин-01» прийняло вальці чотирьох валкові моделі ИБ 2424А.
Крім того, між позивачем (покупець), з однієї сторони, та товариством з обмеженою відповідальністю «Тікарет-Х» (постачальник), з іншої сторони, укладено договір поставки № 20/07/17-1 від 20.07.2017 (надалі - № 20/07/17-1).
Відповідно до умов якого ТОВ «Тікарет-Х» прийняло на себе зобов`язання поставити за заявкою ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт» товар певного асортименту згідно видаткової накладної на кожну партію товару.
ТОВ «Тікарет-Х» згідно умов договору було виставлено ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт» рахунок-фактуру № NCФ-0000039 від 21.07.2017 року на оплату товару на загальну суму 124 536, 00 грн.
Згідно видаткової накладної № РН-0000101 від 21.07.2017 року товар - матриця, пуансон для пробивання бандажу були прийняті ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт» від ТОВ «Тікарет-Х».
Як вбачається з наявного у матеріалах справи платіжного доручення № 630 від 07.08.2017, оплата товару на загальну суму 124 536, 00 грн. була проведена ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенергоремонт» на рахунки ТОВ «Тікарет-Х».
З реєстру виданих та отриманих податкових накладних вбачається, що за вказаною операцією було сформовано та зареєстровано податкову накладну № 84 від 21.07.2017 року.
В підтвердження виконання умов договору позивачем надано суду наступні документи: довідку про вартість наданих послуг за серпень 2017 року до договору підряду № 49/ТЕЦ5-11-17 від 03.04.2017 укладеного з СВП «Київські ТЕЦ» ПАТ «Київенерго» за умовами якого ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенерго» прийняло на себе зобов`язання виконати роботи з ремонту обладнання, а саме: ремонту турбіни Т-250-300-240 ст. № 3 та турбінного обладнання ТЕЦ-5, а також акт № 7 приймання-передачі послуг за серпень 2017 року до договору підряду 49/ТЕЦ5-11-17 від 03.04.2017.
Також, між позивачем (покупець), з однієї сторони, та товариством з обмеженою відповідальністю «Екопюр» (постачальник), з іншої сторони, укладено договір поставки № 0809-1 від 08.09.2017 (надалі - № 0809-1).
Відповідно до умов договору ТОВ «Мега Стальпром» прийняло на себе зобов`язання поставити за заявкою позивача товар певного асортименту згідно видаткової накладної на кожну партію товару.
ТОВ «Мега Стальпром» виставило ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенерго» рахунок-фактуру № СФ-0000145 від 11.09.2017 на оплату товару на загальну суму 61 320, 00 грн.
Згідно видаткової накладної № РН-0000145 від 11.09.2017 товар - пуансон для пробивання бандажу 13 ступені РСТ-ІІ турбіни Т-250/300-240 та матриця для пробивання бандажу 13 ступені РСТ-ІІ турбіни Т-250/300-240 були прийняті ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенерго» від ТОВ «Мега Стальпром».
Відповідно до платіжних доручень № 858 від 13.10.2017 та № 830 від 03.10.2017 оплата товару на загальну суму 61 320, 00 грн. була проведена позивачем на рахунки ТОВ «Мега Стальпром».
У відповідності до реєстру виданих та отриманих податкових накладних, за вказаною операцією було сформовано та зареєстровано податкову накладну № 137 від 11.09.2017.
В підтвердження виконання умов договору позивачем надано суду наступні документи: довідка про вартість наданих послуг за жовтень 2017 року до договору підряду № 113/ТЕЦ6-27-17 від 14.06.2017, укладеного з СВП «Київські ТЕЦ» ПАТ «Київенерго» за умовами якого, ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенерго» прийняло на себе зобов`язання виконати роботи з ремонту обладнання, а саме - ремонту турбіни Т-250-300-240 № 1 КТЦ 6, а також акт приймання-передачі послуг за жовтень 2017 року до договору підряду № 113/ТЕЦ6-27-17 від 14.06.2017.
Між позивачем (покупець), з однієї сторони, та товариством з обмеженою відповідальністю «Екопюр» (постачальник), з іншої сторони, укладено договір про виконання субпідрядних робіт № 28В-09/17 від 31.07.2017 (надалі - № 28В-09/17).
Відповідно до умов договору ТОВ «Продукт Групп» прийняло на себе зобов`язання поставити за заявкою позивача товар певного асортименту згідно видаткової накладної на кожну партію товару.
Згідно умов договору ТОВ «Продукт Групп» виставило ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенерго» рахунок-фактуру № CФ-0412/01 від 04.12.2017 на загальну суму 42 720, 00 грн.
Відповідно до видаткової накладної № РН-0000051 від 04.12.2017 товар - вал проміжний для трубозгинальної машини ІА-3528, траверса лінійно-просторова універсальна Т-250 були прийняті позивачем від ТОВ «Продукт Групп».
Оплата товару на загальну суму 42 720, 00 грн. була проведена ДП «Енергоремонт» ПАТ «Київенерго» на рахунки ТОВ «Продукт Групп» згідно платіжного доручення № 1014 від 20.12.2017.
Реєстр виданих та отриманих податкових накладних підтверджує, що за вказаною операцією було сформовано та зареєстровано податкову накладну від 04.12.2017.
Відповідно до підпункту 14.1.27, підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником), а господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Об`єкт оподаткування податком на прибуток визначений у статті 134 ПК України як прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.
Склад витрат і порядок їх визначення закріплений в статті 138 зазначеного Кодексу. Зокрема, згідно з пунктом 138.1 статті 138 цього Кодексу, витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
Нормою підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України передбачено, що витрати операційної діяльності включають в себе собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
Зокрема, згідно з підпунктами 138.8, 138.4 статті 138 ПК України, собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов`язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат (вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат); прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).
При цьому, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.
Відповідно до абзацу першого пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Із наведеного нормативного регулювання випливає, що витрати позивача, понесені у зв`язку із придбанням товарів чи послуг, належать до категорії витрат, що формують собівартість реалізованих товарів, робіт, послуг і зменшують оподатковуваний дохід платника, якщо вони понесені у процесі реальної господарської діяльності, яка документально підтверджується (дані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, що наведена в його постанові від 14.03.2017 № 21-1513а16 (справа № 826/20366/13-а).
Відповідно до норм підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, підпункту «а» пункту 198.1, пункту 198.2 статті 198 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.
Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов`язковим.
У даній податковій накладній зазначаються в окремих рядках обов`язкові реквізити, перелік яких наведений у пункті 201.1 статті 201 ПК України.
Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм статті 201 цього Кодексу.
Виходячи з аналізу наведених норм в сукупності, ПК України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема це: відсутність зв`язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб`єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.
За приписами норм пункту 44.1 і пункту 44.3 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Законом України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Таким чином, враховуючи викладені законодавчі норми, для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум податку, сплачених у складі ціни за придбаний товар (роботи, послуги), необхідні первинні документи (податкові накладні, видаткові накладні, акти здачі-прийняття товару тощо), оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».
Закон України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством (ст. 2).
Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.
Відповідно до п. 2.15 та п. 2.16 вищевказаного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.
Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».
Колегія суддів зазначає, що позивачем надано документи первинного обліку, що містять всі необхідні реквізити, належним чином підписані та скріплені печатками сторін і не суперечать законодавчим та нормативним актам, а отже доведено факт реального виконання умов договорів, що надає йому право на формування податкового кредиту та валових витрат по господарських операціях з зазначеними вище контрагентами.
Доводи апелянта про неможливість реального виконання контрагентами позивача (по ланцюгу) договірних зобов`язань через відсутність у останніх необхідних умов для ведення господарської діяльності не беруться колегією суддів до уваги, з огляду на те, що зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит з податку на додану вартість у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту, оскільки податкове законодавство України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи.
З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування податкового кредиту з податку на додану вартість обов`язковому з`ясуванню підлягають обставини щодо руху активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.
При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. В обов`язковому порядку необхідно досліджувати наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку.
Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас, наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.
Пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 22.09.2015 у справах №810/5645/14 та № 2а-2717/11/2670, в яких було зазначено, що податкова накладна, яка видається платником податку, що поставляє послуги, на вимогу їх отримувача, є підставою для нарахування податкового кредиту останнього лише за умови здійснення самої господарської операції.
Отже, висновки апелянта, які ґрунтуються лише на податковій інформації та звітності контрагентів позивача, а не аналізу суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у перевіряємому періоді, що, в свою чергу, не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірних договорів за умови наявності первинних документів, які спростовують такі доводи.
Контролюючі органи не наділені повноваженнями на перевірку економічної доцільності рішень, що приймаються суб`єктами господарювання, які у сфері господарської діяльності наділені самостійністю та широкою дискрецією (зокрема, при виборі контрагентів, вирішенні питання щодо необхідності залучення третіх осіб до виконання своїх господарських зобов`язань тощо).
Крім того, посилання апелянта на акти перевірки по ланцюгу контрагентів позивача, як підставу не підтвердження реальності господарських правовідносин, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, зокрема, від фактичної сплати контрагентами податку до бюджету по всьому ланцюгу товарообігу, наявності чи відсутності основних фондів у останніх тощо.
Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами (по ланцюгу) своїх податкових зобов`язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його контрагентами правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань.
Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.
Також, апелянтом не подано доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку на додану вартість або можливої фіктивності його постачальника, як-от: пояснень посадової особи щодо її непричетності до фінансово-господарської діяльності очолюваного суб`єкта господарювання, судових рішень, вироків, не наведено доводів щодо здійснення позивачем операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.
Відповідно до приписів статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Колегія суддів застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Так, в контексті спірних правовідносин належить відмітити рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Інтерсплав» проти України (2007 рік, заява №803/02),»Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява №3991/03) і «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії (2010 рік, заява №6689/03), у яких, перевіряючи відповідність позбавлення права на податковий кредит/бюджетне відшкодування вимогам статті 1 Протоколу №1, Європейський суд з прав людини застосовував принцип пропорційності. Цей принцип є складовою частиною принципу верховенства права і вимагає додержання «справедливого балансу» між вимогами публічного інтересу та захистом прав приватних осіб, у реалізацію яких здійснюється втручання держави.
Провівши відповідну оцінку, Європейський Суд з прав людини визнав, що «справедливий баланс» не додержується, коли платника податку на додану вартість позбавляють права на податковий кредит/бюджетне відшкодування за відсутності доказів його залучення до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, чи доказів того, що йому було відомо/повинно було бути відомо про таку діяльність його постачальників.
Таким чином, за змістом норм Податкового кодексу України право покупця на податковий кредит з податку на додану вартість не ставиться в залежність від дотримання контрагентами вимог законодавства та вчинення ймовірних зловживань за ланцюгом постачання товару.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 826/16134/14.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Отже, господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.
Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.08.2018 у справі № 816/3144/13-а.
Також, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.09.2019 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                                                                                  Василенко Я.М.
                           
Судді:                                                                                                              Кузьменко В.В.

                                                                                                                        Шурко О.І.