Постанова
Іменем  України 
 
10 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 752/16967/15-ц
провадження № 61-13949св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю.,                 Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року у складі судді Шевченко Т. М. та постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2019 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Сержанюка А. С., Сліпченка О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року              № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року  № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2015 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до                       ОСОБА_2 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у                     м. Києві, про визнання права на обов`язкову частку у спадщині, визнання права власності в порядку спадкування за законом. 
На обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина. 
У встановлений законом строк позивачка звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
Постановою державного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори Абісової Т. Ф. від 28 липня 2015 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю необхідних правовстановлюючих документів. 
ОСОБА_1 вказує, що на день смерті матері вона була непрацездатною, оскільки є пенсіонером за віком, а тому має право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту. У разі, якби спадкування відбувалося за законом, спадкоємцями першої черги за законом були б дочки померлої: ОСОБА_1  та  ОСОБА_2 . Таким чином, при спадкуванні за законом кожній з них належало б по Ѕ частині спадкового майна. Позивачка як непрацездатна дочка померлої має право на обов`язкову частку - Ѕ від Ѕ  частини спадкового майна, тобто - на ј частину від усього спадкового майна.
З урахуванням викладених обставин просила суд визнати за нею право на обов`язкову частку в спадщині після смерті матері  ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за нею право власності на 1/8 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 57,15 кв.м, житловою площею 34,3 кв.м, як обов`язкову частку в спадщині за законом після смерті  ОСОБА_3 .
 Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за  ОСОБА_1  право власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 34,3 кв.м, загальною площею 57,15 кв.м, у порядку спадкування за законом після смерті  ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право ОСОБА_1 на обов`язкову частку у спадщині, як непрацездатної особи, передбачено законом, а тому відсутні підстави для задоволення її позовних вимог в частині додаткового визнання судом за нею права на обов`язкову частку. Разом із тим, наявні підстави для визнання за позивачкою права власності на наявну їй частину спадкового майна.
Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 28 травня 2019 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У липні 2019 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшла касаційна скарга на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2019 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати повністю (з урахуванням уточненої касаційної скарги від 22 серпня 2019 року).
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції вказані судові рішення ухвалені без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
 
Доводи інших учасників справи
 
24 вересня 2019 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач просить суд касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
09 вересня 2019 року матеріали цивільної справи № 752/16967/15-ц надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . 
Після смерті останньої відкрилася спадщина. Спадкове майно складається із Ѕ частини у квартирі АДРЕСА_1 , житловою площею 34,3 кв.м, загальною площею 57,15 кв.м.
Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є її дві доньки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За час життя ОСОБА_3 на випадок смерті вчинила заповіт, посвідчений Другою київською державною нотаріальною конторою 27 березня 1998 року, яким належне їй на праві власності майно заповіла ОСОБА_2 
23 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_3 . 
Також 23 січня 2015 року із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , до Другої київської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_1 . 
Постановою від 28 липня 2015 року державного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори Абісової Т. Ф. відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину у зв`язку із відсутністю необхідних правовстановлюючих документів.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Згідно частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
 
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
 
Відповідно до статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
 
Право на обов`язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
 
Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, визначений статтею 1241 ЦК України є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.
Відповідно до пункту 5.9 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України                    від 22 лютого 2012 року № 296/5, право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. 
Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування  не може ґрунтуватися на припущеннях.  
Суди встановили, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті останньої відкрилася спадщина. Спадкове майно складається із Ѕ частини у квартирі АДРЕСА_1 , житловою площею 34,3 кв.м, загальною площею 57,15 кв.м.
Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є її дві доньки: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За час життя ОСОБА_3 на випадок смерті вчинила заповіт, посвідчений Другою київською державною нотаріальною конторою 27 березня 1998 року, яким належне їй на праві власності майно заповіла ОСОБА_2 . 
З матеріалів спадкової справи № 912/2014 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 убачається, що 23 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_3 . 
Також 23 січня 2015 року із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , до Другої київської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_1 . 
Постановою від 28 липня 2015 року державного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори Абісової Т. Ф. відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину у зв`язку із відсутністю необхідних правовстановлюючих документів.
Оскільки на час відкриття спадщини позивачка, як особа пенсійного віку, мала статус повнолітньої непрацездатною дитини спадкодавця                         ОСОБА_3 , її обов`язкова частка у спадщині складає ј частину спадкового майна, у зв`язку із чим ОСОБА_1 набула право власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 .
Таким чином, при вирішенні справи суди попередніх інстанцій правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Доводи касаційної скарги про те, що позивачка невірно обрала спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки права позивача у спадщині відповідачем не порушені, і ОСОБА_2 не є належним відповідачем у даній справі, є безпідставними, оскільки належними відповідачами у спорах про визнання права на обов`язкову частку у спадщині, визнання права власності в порядку спадкування за законом є наявні у померлої особи спадкоємці.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              Є. В. Коротенко
 
 А. Ю. Зайцев
 
 В. П. Курило