Постанова
Іменем України
 
21 травня 2020року
м. Київ
справа № 2-1129/10
провадження № 61-1670св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,
учасники справи: 
позивач - Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
треті особи: Одеська міська рада, Прокуратура Суворовського району міста Одеси, Шоста одеська державна нотаріальна контора,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальності «ОТП Факторинг Україна» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня        2010 року у складі судді Гудіної Н. І. та постанову Одеського апеляційної суду        від 22 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У вересні 2009 року Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 ,           ОСОБА_2 , треті особи: Одеська міська рада, Прокуратура Суворовського району міста Одеси, Шоста одеська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна.
 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що нежиле приміщення першого поверху площею 220,9 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси та підлягає реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 10 березня 2005 року        № 123. Із 1994 року вказане приміщення передавалося в оренду уповноваженими органами місцевої влади. За договором оренди від 10 січня 1994 року вказане приміщення передано АП «Лаванда Прим». 05 червня 1995 року укладено додаткове погодження до договору оренди, яким визначено, що Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради є орендодавцем за цим договором. Останнім договором оренди від 03 березня 2006 року, укладеним між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та СПД ОСОБА_1 , останній надано в тимчасове платне користування спірне приміщення. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси     від 19 вересня 2006 року за ОСОБА_1 визнано право власності на реконструйоване нежиле приміщення площею 220,9 кв. м, розташоване на            АДРЕСА_1 . Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси     від 30 травня 2007 року заочне рішення від 19 вересня 2006 року скасовано. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 травня 2007 року провадження у справі закрито, оскільки спір підсудний господарському суду. Проте на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу                       від 07 травня 2007 року, ОСОБА_1 відчужила спірне майно ОСОБА_2 . У зазначеному договорі купівлі-продажу вказана дата 07 травня 2006 року, але      2006 рік зазначений помилково, оскільки нотаріальне посвідчення відбулось          07 травня 2007 року.Вважає, що ОСОБА_1 є недобросовісним власником спірного майна, оскільки вона була обізнана про те, що спірне приміщення є об`єктом права комунальної власності.
 
Посилаючись на викладене, Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради просило визнати недійсним договір купівлі-продажу від 07 травня 2007 року нежилого приміщення першого поверху площею 220,9 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та повернути спірне приміщення до відання Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради.
 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2010 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення по АДРЕСА_1 , укладений 07 травня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Витребувано у ОСОБА_2 вказане нежиле приміщення та зобов`язано передати його до комунальної власності територіальної громади           м. Одеси у відання Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки, на момент укладення договору купівлі-продажу від 07 травня 2006 року, згідно з яким ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 придбала спірне нежитлове приміщення, крім рішення суду, яке надалі скасовано судом апеляційної інстанції, не мала інших правових підстав для розпорядження вказаним вище спірним майном, цей договір є недійсним, а майно підлягає витребуванню у власність позивача, так як відповідач не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності для укладання договору купівлі-продажу.
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2011 року рішення суду першої інстанції змінено в частині вирішення питання розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, виходив із того, що спірне приміщення є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси, а отже, не може бути відчужено на законних підставах іншою, ніж власник, особою (частина перша статті 346 ЦК України). Безпідставними є доводи про те, що ОСОБА_2 набула право власності на спірне приміщення на підставі рішення суду                    від 19 вересня 2006 року, оскільки рішення суду не може бути завуальованою формою визнання права власності, оскільки існує встановлений законом порядок для визнання права власності та припинення права власності на майно. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2011 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2010 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2011 року залишено без змін.
 
13 грудня 2017 року особа, яка не брала участі у справі, - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2010 року.
 
Постановою Одеського апеляційної суду від 22 жовтня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 власником приміщення не була, спірним приміщенням користувалася на підставі договору оренди, який не надавав їй прав на продаж цього приміщення. Право власності ОСОБА_1 набула на підставі незаконного рішення, яке в надалі скасовано, а провадження у справі закрито. Отже, спірне майно вибуло поза волею його власника. ОСОБА_2 , яка придбала спірне майно у ОСОБА_1 надала спірне приміщення в іпотеку, яке їй не належало та, укладаючи з банком договір іпотеки, не мала правових підстав розпоряджатися спірним майном та передавати його в іпотеку. Відновлення порушеного права шляхом звернення до суду не може розглядатися як зміна іпотекодателя без згоди іпотекодержателя, тому такі доводи апеляційної скарги підставою скасування рішення суду бути не можуть. Крім того, рішенням Суворовського суду м. Одеси від 07 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 26 червня 2019 року у справі               № 523/7609/17, позов Департамента комунальної власності Одеської міської ради до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2 , ЗАТ «ОТП Банк», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору іпотеки від 14 серпня 2007 року та скасування записів про державну реєстрацію та обтяжень задоволено в повному обсязі.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У січні 2020 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2010 року та постанову Одеського апеляційної суду від 22 жовтня 2019 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про зміну власника нежитлових приміщень, фактично вирішив питання про права ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яке придбало кредитний портфель у ЗАТ «ОТП Банк» без урахування думки іпотекодержателя. Право власності на спірне приміщення наразі зареєстровано за ОСОБА_2 , хоча судове рішення ухвалено ще в 2010 році, тобто сім років Департамент комунальної власності не проводив жодних дій, направлених на вилучення майна із чужого незаконного володіння. 
 
У лютому 2020 року Одеська місцева прокуратура № 4 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що відсутні будь-які підстави для задоволення касаційної скарги. Судові рішення є законними та обґрунтованими. 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Обставини встановлені судами
 
Нежитлове приміщення першого поверху площею 220,9 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси. Вказане приміщення підлягає реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 10 березня 2005 року № 123.
 
10 січня 1994 року між РЖКУ Суворовського району м. Одеси та АП «Лаванда Прим» укладений договір оренди № 29/96 щодо передачі в користування нежитлового приміщення першого поверху, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
 
05 червня 1995 року укладено додаткове погодження до договору оренди                від 10 січня 1994 року № 29/96, яким визначено, що Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради є орендодавцем за цим договором. На підставі договору оренди від 02 грудня 1998 року № 7/051 та договору оренди від 12 січня 2000 року № 1/97, спірне нежитлове приміщення першого поверху, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , надавалося в оренду      ОП «Лаванда-Прім» та ТОВ «Ювас».
 
03 березня 2006 року між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та СПД ОСОБА_1 укладений договір оренди № 12/96, відповідно до якого Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради надано в тимчасове платне користування спірне приміщення СПД ОСОБА_1 . Вказаний договір укладений строком із 03 березня 2006 року по 01 січня 2007 року та встановлено орендну плату в розмірі 953,93 грн, щомісячно.
 
19 вересня 2006 року заочним рішенням Суворовським районним судом м. Одеси у справі № 2-4902/2006, позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності на реконструйоване нерухоме майно - нежиле приміщення площею 220,9 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , задоволено.
 
07 травня 2007 року ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 придбала спірне приміщення на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 5-1029 від 07 травня 2007 року. В зазначеному договорі купівлі-продажу помилково вказана дата 07 травня 2006 року, хоча у тексті договору зазначено 2007 рік.
 
Оскільки заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2006 року ухвалено за відсутністю Одеської міської ради, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2007року заочне рішення від 19 вересня 2006 року скасовано та ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси                 від 24 липня 2007 року провадження у справі закрито, оскільки справа підсудна судам господарської юрисдикції. 
 
14 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладений договір про надання споживчого кредиту, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Іллічовою Н. А.
 
Із метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, цього ж дня між банком та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно, яке знаходиться за адресою:       АДРЕСА_1 .
 
26 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк», який є правонаступником всіх прав та обов`язків ЗАТ «ОТП БАНК», та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір відступлення права вимоги, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги, яке виникало з кредитного договору та договору іпотеки.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
 
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
 
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої. 
 
Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.
 
Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним.
 
У окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їх участю як відчужувачів спірної речі). 
 
Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.
 
У справі, рішення якої є предметом перегляду, відбувається поєднання різних способів захисту прав: позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсною угоди, укладеної з порушенням вимог закону, тоді як у цих цілях йому надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.
 
При цьому реституція застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.
 
Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.
 
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною  недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
 
У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.
 
Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
 
Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
 
Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
 
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України                від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі         № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).
 
Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Установивши, що ОСОБА_1 відчужила ОСОБА_2 нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2006 року, але в подальшому скасованого,суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про витребування цього нежитлового приміщення у власність територіальної громади м. Одеси, оскільки вказане майно вибуло із власності органу місцевого самоврядування поза його волею. При цьому суди врахували, що ОСОБА_1 власником приміщення не була, спірним приміщенням користувалася на підставі договору оренди, який не надавав їй прав на продаж цього приміщення.
 
Із матеріалів справи убачається, що після першого правочину (договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ,вказане майно передано в іпотеку ЗАТ «ОТБ Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Таким чином, вимога Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради про витребовування вказаного майна є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно із володіння поза його волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки територіальної громади, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору.
 
Отже, хоча суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного     07 травня 2007 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , неправильно застосував норми матеріального права, з підстав, викладених вище, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень у цій справі з одних лише формальних міркувань, з огляду також і на те, що касаційна скарга ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не містить таких доводів. 
 
Твердження заявника про те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про зміну власника нежитлових приміщень, фактично вирішив питання про права ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яке придбало кредитний портфель у ЗАТ «ОТП Банк», без урахування думки іпотекодержателя, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки під час розгляду цієї справи у судах: першої, апеляційної та касаційної інстанцій, у матеріалах справи були відсутні відомості про те, що ОСОБА_2 передала спірне майно в іпотеку з метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. Поряд із цим, вказана заявником обставина не впливає на результат вирішення спору по суті, оскільки в будь-якому випадку майно підлягає витребуванню, оскільки воно вибуло із володіння власника поза його волею іншим шляхом. 
 
Крім того, рішенням Суворовського суду м. Одеси від 07 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 26 червня       2019 року, позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2 , ЗАТ «ОТП Банк», третя особа -        ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору іпотеки від 14 серпня 2007 року та скасування записів про державну реєстрацію та обтяжень задоволено в повному обсязі.
 
Доводи заявника про те, що право власності на спірне приміщення наразі зареєстровано за ОСОБА_2 , хоча судове рішення ухвалено ще в 2010 році, тобто сім років Департамент комунальної власності не проводив жодних дій направлених на вилучення майна із чужого незаконного володіння, є безпідставними, оскільки пред`явлення судового рішення до виконання є правом, а не обов`язком. 
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальності «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення.
 
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2010 року у нескасованій частині та постанову Одеського апеляційної суду від 22 жовтня       2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                              В. В. Яремко