20.03.20
22-ц/812/530/20
Провадження № 22-ц/812/530/20         Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О. 

                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року                                             м. Миколаїв
                                                                                  справа № 487/2125/17-ц
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Данилової О.О.,
       суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О., 
       із секретарем Андрієнко Л.Д.,
переглянувши в апеляційному порядку скаргу 
ОСОБА_1 
на бездіяльність державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 
на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 23 січня 2020 року суддею Нікітіним Д.Г. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),
У С Т А Н О В И В:
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти на дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. 
В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області (далі – державного виконавця).
Заявник зазначав, що на виконанні у Центральному ВДВС знаходиться виконавче провадження про стягнення аліментів. Заборгованість станом на вересень 2019 року складає 47 257 грн. 17 вересня 2019 року він звернувся до державного виконавця з заяву про реалізацію 39/100 часток квартири АДРЕСА_1 . До заяви додав копію правовстановлюючого документа на квартиру та витяг з реєстру прав на нерухоме майно. 
Проте державний виконавець не вчиняє жодних дій по передачі на реалізацію його майна, безпідставно витребує додаткові документи та чекає відповідей, що штучно затягує виконання та продовжує дії інших обмежень, застосованих до нього у зв`язку з невиконанням судового рішення.
Посилаючись на порушення вимог виконавчого законодавства, ОСОБА_1 просив визнати бездіяльність державного виконавця щодо звернення стягнення заборгованості по аліментам на майно шляхом його реалізації.
У відзиві на скаргу державний виконавець просив відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на відповідність його дій вимогам статті 50 Закону «Про виконавче провадження» та розділу 8 Інструкції з примусового виконання рішень, зокрема щодо необхідності попереднього отримання дозволу органу опіки та піклування на реалізацію майна, право користування яким мають діти.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив ухвалу скасувати та задовольнити скаргу. Апелянт посилався на те, що діти зареєстровані за іншою адресою ( АДРЕСА_2 ), а тому реалізація частки іншої квартири їх права не порушить. Відмова органу опіки та піклування у реалізації нерухомого майна немотивована. Він пропонував переоформити свою частку квартири на дітей в рахунок боргу, але стягувачка ОСОБА_2 на це не згода.

У відзиві на апеляційну скаргу представник стягувачки – ОСОБА_2 , посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення та дійсні обставини звернення ОСОБА_1 до суду, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Справу розглянуто апеляційним судом за участі заявника ОСОБА_1 , його представника – ОСОБА_5 та представника стягувача – Білова І ОСОБА_6 .
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 2 листопада 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти на дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 13 квітня 2017 року до досягнення дітьми повноліття (а.с.76-77). 
23 лютого 2018 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 55831365 за виконавчим листом № 487/2125/17 від 28 листопада 2017 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 (а.с.79).
Постановою державного виконавця від 22 травня 2019 року накладено арешт на майно боржника (а.с.80). 
Заборгованість ОСОБА_1 станом на вересень 2019 року складала 48 651 грн. (а.с. 111 зворот).
17 вересня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про реалізацію в рахунок погашення заборгованості належних йому 39/100 частин квартири АДРЕСА_1 . До заяви додано правовстановлюючі документи (а.с. 81- 83).
16 жовтня 2019 року представником стягувачки ОСОБА_2 подано заяву про припинення будь-яких дій щодо продажу частки квартири з посиланням на те, що не вжиті заходи щодо виявлення рухомого майна боржника, а в квартирі мешкають діти і питання про визначення їх місця проживання перебуває на розгляді суду (а.с. 87-88). 
У жовтні 2019 року державним виконавцем направлено запити до Центру надання адміністративних послуг, Миколаївського МБТІ, а також Служби у справах дітей та неповнолітніх Заводської районної державної адміністрації (а.с. 85, 86, 93, 94, 99-100).
27 грудня 2019 року Служба у справах дітей Заводської РДА повідомила державного виконавця про неможливість надання дозволу на продаж нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 , оскільки це може привести до порушення житлових прав та інтересів дітей (а.с. 106).
Встановлені обставини свідчать про те, що спір виник при виконанні судового рішення у справі щодо стягнення аліментів на дітей, тобто регулюється нормами матеріального (сімейного), процесуального та виконавчого законодавства.
Відповідно статті 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю, зокрема, державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Виходячи зі змісту частин 2, 3 статті 451 ЦПК, підставою для задоволення скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця є встановлення судом факту порушення ним закону або вчинення дій поза межами повноважень.
Статтею 18 Закону «Про виконавче провадження» (далі – Закон) передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачені цим Законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
За правилами статті 10 Закону заходами примусового виконання рішень є, в тому числі, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
За статтею 48 Закону стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. 
При вчиненні виконавчих дій мають дотримуватись і права неповнолітніх дітей, які перебувають під особливим захистом держави. 
Так, відповідно статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. 
Аналогічну умову містить і Порядок реалізації арештованого майна, затверджений наказом МЮУ від 29 червня 2016 року № 2831/5 (далі – Порядок).
Так, відповідно до положень пункту 3 Розділу II Порядку виконавець готує проект заявки на реалізацію арештованого майна, де зазначає, в тому числі відомості про майно, яке передається на реалізацію (його склад, характеристики, опис, включно з інформацією про явні дефекти, відсутні елементи, тощо), а у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, до заявки додає дозвіл органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.
При примусовому виконанні судового рішення, виконавець має керуватись і Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція).
Пунктом 28 розділу УІІІ Інструкції визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.
Отже, виходячи з положень вищеназваних законів та інших нормативних актів, державний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 19 грудня 2019 року у справі № 2-2269/11, від 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц та інш.
Таким чином, державний виконавець при виконанні судового рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , звертаючись до відповідних органів з запитами про інформацію стосовно належної боржнику нерухомості, в тому числі й щодо дозволу органу опіки та піклування на продаж частки квартири АДРЕСА_1 , діяв відповідно до вимог виконавчого законодавства (Закону, Інструкції), Закону "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" та Порядку.
Підстав вважати незаконною бездіяльність державного виконавця (не передання на реалізацію частки квартири) апеляційний суд не вбачає.
Доводи апелянта про те, що діти зареєстровані за іншою адресою, а тому дозвіл на продаж нерухомості є зайвим, не можна вважати переконливими.
Так, відповідно до статті 29 ЦК, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла чотирнадцяти років, визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Тобто, житлові права малолітньої дитини є похідними від прав того з батьків, з ким вона фактично проживає.
Судом встановлено, що малолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проживають з матір`ю ОСОБА_2 по АДРЕСА_3 , тобто в тій квартирі, на частку якої ОСОБА_1 бажає звернути стягнення заборгованості по аліментам.
Той факт, що скаржник зареєстрував дітей на місцем свого проживання - по АДРЕСА_2 , на права дітей користуватись спірною квартирою не впливає.
Правомірність та обґрунтованість відмови в наданні дозволу органу опіки та піклування виходить як за межі повноважень державного виконавця, так і за межі повноважень суду при розгляді скарги на бездіяльність державного виконавця.
Посилання скаржника на інші обставини (бажання переоформити частку квартири на дітей, порушення матір`ю їх інтересів та інше) не доводить порушення державним виконавцем вимог закону та не є підставлю для застосування правил частини 2 статті 451 ЦПК.
Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        О.О.Данилова

Судді:                                                І.В.Лівінський 
Н.О.Шаманська

---------------------------------
Повну постанову складено 20 березня 2020 року