КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М           У К Р А Ї Н И
 
04 червня 2020 року                                                                                               м. Київ
 
Унікальний номер справи № 357/9424/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6283/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.
     суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,
     за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Орєхова О.І., по справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Златобанк» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
 
в с т а н о в и в :
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що наказом № 8-к від 09 червня 2008 року вона була прийнята на роботу у ВАТ «Златобанк» (у 2009 році змінено назву на ПАТ «Златобанк») на посаду начальника юридичного управління, а пізніше була переведена на посаду начальника юридичного департаменту. 
Вказувала, що правлінням Національного банку України було винесено постанову від 13 лютого 2015 року № 105 «Про віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних». Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято відповідне рішення від 13 лютого 2015 року № 30 про запровадження з 14 лютого 2015 року тимчасової адміністрації у ПАТ «Златобанк» строком на три місяці та про призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію. У подальшому Національним банком України та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб приймались відповідні рішення про початок процедури ліквідації банку. 
Зазначала, що на виконання цих рішень до ПАТ «Златобанк» 14 лютого 2015 року було направлено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Славинського В.І., який від імені Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснював поточне керівництво банком, як юридичною особою, та приймав всі рішення щодо діяльності ПАТ «Златобанк».
Позивач звертала увагу на те, що уповноваженою особою 05 травня 2015 року був виданий наказ № 195п про звільнення ОСОБА_1 13 травня 2015 року із займаної посади у зв`язку з скороченням штату працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Вважає, що використовуючи надані Фондом гарантування вкладів фізичних осібповноваження, уповноважена особа Славінський В.І. за надуманих обставин вигадав скорочення штату працівників і почав звільнювати їх. 
Оскільки рішення щодо її звільнення було прийнято уповноваженою особою, то відповідальність за наслідки прийнятого рішення покладається виключно на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.
При цьому, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року у справі № 826/2184/17 визнано протиправними та скасовано всі рішення Правління Національного банку України та всі рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо визнання ПАТ «Златобанк» неплатоспроможним та запровадження тимчасової адміністрації та рішення про відкликання банківської ліцензії і початок процедури ліквідації. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року залишена в силі з невеликими уточненнями та змінами, які не вплинули на суть рішення щодо визнання протиправною процедури виведення ПАТ «Златобанк» з ринку, а постановою Великої Палати Верховного Суду від 05 лютого 2019 року вище наведені судові рішення залишені без змін.
Вказувала, що оскільки процедура виведення банку ПАТ «Златобанк» з ринку, яка була розпочата Фондом гарантування вкладів фізичних осібє незаконною, то незаконними є і дії, які були вчинені уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб під час тимчасової адміністрації та початку ліквідації банку, а отже, рішення щодо її звільнення є незаконним.
За такихобставин, позивач з урахуванням заяви про уточнення суми, яка підлягає стягненню, просила визнати незаконним наказ уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Златобанк» Славінського В.І. від 05 травня 2015 року № 195п про її звільнення з 13 травня 2015 року з посади начальника юридичного департаменту ПАТ «Златобанк» у зв`язку із скороченням штату згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, поновити її на посаді начальника юридичного департаменту ПАТ «Златобанк» та стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осібна її користь 172 095,66 грн. як середній заробіток за час вимушеного прогулу (т. 1 а.с. 2-7, 165-167).
У відзиві на позовну заяву представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Сидоренко Ю.А. зазначила, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не здійснює самостійно виведення банку з ринку, а делегує частину своїх повноважень уповноваженій особі на здійснення тимчасової адміністрації/ліквідації банку. Фонд гарантування є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Уповноважена особа - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку або ліквідації банку. Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 травня 2015 року № 99 «Про початок процедури ліквідації АТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» було розпочато процедуру ліквідації АТ «Златобанк» з 13 травня 2015 року розпочато процедуру ліквідації. Таким чином, на час видачі наказу № 195 п від 05 травня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника юридичного департаменту на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 13 травня 2015 року, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк» мала право видавати відповідний наказ, адже їй булі делеговані повноваження керівника банківської установи.
Також зазначила, що так як позивача було звільнено 13 травня 2015 року, строк звернення з даною позовною заявою сплинув ще 13 червня 2015 року, а підстава на яку посилається позивач для поновлення строку, а саме, ухвалення судових рішень у справі № 826/2184/17, не є підставою для поновлення пропущеного строку. Також в матеріалах справи відсутні будь які докази, що позивач ОСОБА_1 була не згодна з наказом № 195п від 05 травня 2015 року про її звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, що зверталася до суду в межах, встановленого ст. 233 КЗпП України строку. Крім того, позивач не була працівником Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, та вважає, що Фонд гарантування вкладів фізичних осібне порушував права позивача та не може бути відповідачем по справі, а позивач пред`явила позов до неналежного відповідача. 
Зазначала, що у Фонду гарантування вкладів фізичних осібвідсутня будь-яка заборгованість по заробітній платі перед позивачем і обов`язок щодо відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а позивачем заявлено до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вимоги зобов`язального характеру, тоді як позивачем не доведено факту порушення їх прав чи інтересів саме Фондом. Таким чином, просила застосувати строки, передбачені положеннями ст. 233 КЗпП та ст. 257 ЦК України, а у задоволенні позову відмовити повністю (т. 1 а.с. 76-84).
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2020 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: ПАТ «Златобанк» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено (т. 1 а.с. 178-194).
Не погодившись з рішенням суду, 21 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якійпосилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог (т. 1 а.с. 198-208).
На обґрунтування скарги зазначила, що оскільки рішення щодо звільнення було прийнято уповноваженою особою Фонду, відповідальність за наслідки прийнятого рішення покладається виключно на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб проводить процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, а відбувається ця процедура через уповноважену особу, яка має повне право управляти банком. Усі дії уповноваженої особи є діями Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, тому відповідач у цій справі є належним.Також апелянт зазначила, що при її звільненні вона, як незаконно звільнений працівник, має отримати відповідну грошову компенсацію у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один рік у сумі 172 095,66 грн. від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як винної у її незаконному звільненні юридичної особи, працівником якої було видано наказ № 195п від 05 травня 2015 року про її звільнення.
31 березня 2020 року представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб- Сидоренко Ю.А. подала до суду відзив на апеляційну скаргу, на обґрунтування якого зазначила, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не здійснює самостійно виведення банку з ринку, а делегує частину своїх повноважень уповноваженій особі на здійснення тимчасової адміністрації/ліквідації банку. Зазначала, що трудові відносини виникають безпосередньо між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, а тому обов`язок щодо поновлення на посаді та виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу покладений саме на роботодавця, з яким працівником укладено трудовий договір. Також відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, банк, який виводиться з ринку, до моменту державної реєстрації його припинення не позбавлений правосуб`єктності і може виступати учасником різних правовідносин. Від імені банку у цих правовідносинах діє уповноважена особа, виконуючи функції виконавчого органу банку (керівника банку). Звернула увагу і на те, що судом першої інстанції також встановлено, що позивач не заперечувала проти наказу № 195п від 05 травня 2015 року про її звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та пропустила строк, встановлений ст. 233 КЗпП України (т. 1 а.с. 225-233).
 
У судовому засіданні представник  ОСОБА_1 - адвокат Боровський І.В. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - адвокат Сидоренко Ю.А. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.
Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Факт належного повідомлення позивачки  ОСОБА_1 її представник - адвокат Боровський І.В. в суді не заперечував про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 1 а.с. 246-248 т. 2 а.с. 1-10)
Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи. 
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом № 8-к від 09 червня 2008 року позивач ОСОБА_1 була прийнята на роботу у ВАТ «Златобанк» на посаду начальника юридичного управління, де в подальшому наказом № 32к від 30 квітня 2009 року була переведена на посаду начальника юридичного департаменту, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки (т. 1 а.с. 11-15).
У 2009 році ВАТ «Златобанк» змінило назву на ПАТ «Златобанк» (т. 1 а.с. 15).
13 лютого 2015 року Правлінням Національного банку України було винесено постанову № 105 «Про віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних». Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято відповідне рішення від 13 лютого 2015 року № 30 про запровадження з 14 лютого 2015 року тимчасової адміністрації у ПАТ «Златобанк» строком на три місяці та про призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію. 
05 травня 2015 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Златобанк» Славінським В .І. був виданий наказ № 195п про звільнення ОСОБА_1 13 травня 2015 року з посади начальника юридичного департаменту у зв`язку з скороченням штату працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану відпустку з розрахунку 49 календарних днів невикористаної відпустки. Бухгалтерії Банку виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати у відповідності до ст. 44 КЗпП України. Підстава: наказ № 77 від 11 березня 2015 року «Щодо скорочення чисельності та штату працівників», попередження про скорочення посади від 11 березня 2015 року (т. 1 а.с. 16).
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 13 лютого 2015 року № 105 «Про віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних, визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 лютого 2015 року № 30 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Златобанк», визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 12 травня 2015 року № 310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «Златобанк», визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 травня 2015 року № 99 «Про початок процедури ліквідації АТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 травня 2015 року № 100 про внесення змін до рішення виконавчої Дирекції Фонду від 13 травня 2015 року № 99 «Про початок процедури ліквідації АТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року № 391 про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Златобанк» на два роки до 13 травня 2018 року включно, зобов`язано Національний банк України надати ПАТ «Златобанк» строк, встановлений частиною сьомою статті 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за винятком використаного строку, який вичерпаний, для проведення дій з фінансового оздоровлення ПАТ «Златобанк» після проведення заходів з його ліквідації. В іншій частині позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с. 17-29).
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року змінено мотивувальну частину постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року в абз. 4 та абз. 5 стор. 12 з підстав, зазначених у мотивувальній частині даної постанови. У решті постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року залишена без змін (т. 1 а.с. 30-40).
Постановою від 05 лютого 2019 року у справі Велика Палата Верховного Суду залишила без змін постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року (т. 1 а.с. 47-48).
 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених в цьому пункті цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).
Згідно з ч. 3 ст. 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).
За змістом ч. 1, 2 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
За роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України у п. 19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
В усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у  відпустці  або  тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.
Порядок вивільнення працівників, закріплений КЗпП України, включає наступні вимоги, які повинні бути дотримано роботодавцем: строк попередження про наступне вивільнення (не пізніше ніж за два місяці до вивільнення) (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України); врахування переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством (ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України); пропонування працівникові іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України); отримання згоди профспілкового комітету, членом якого є працівник (ст. 43); у разі, якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).
Так, позивач визначила відповідачем у даній справі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та просила визнати незаконним наказ про її звільнення, поновити її на посаді начальника юридичного департаменту ПАТ «Златобанк» та стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осібна її користь 172 095,66 грн. як середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.
Пунктом 17 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.
Протягом 15 днів, але не пізніше строків, встановлених Фондом, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. У разі ухилення від виконання зазначених обов`язків винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.
Згідно з ч. 2 ст. ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності Фонду та уповноваженій особі Фонду в межах повноважень, встановлених цим Законом та делегованих Фондом, і діють у визначених Фондом/уповноваженою особою Фонду межах та порядку.
За змістом ч. 3 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду. Уповноважена особа Фонду має право: 1) призначати на посаду, звільняти з посади чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їхні службові обов`язки, змінювати розмір оплати праці з додержанням вимог законодавства про працю; 2) здійснювати інші повноваження, встановлені цим Законом, та делеговані їй Фондом.
Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»  на виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, щопозов пред`явлено до особи, яка не є належним відповідачем у справі.
Колегія суддів погодилась з таким висновком суду виходячи з наступного.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (позиція, викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17 (пункт 50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4)).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).
Судом встановлено, що спір виник з укладеного між позивачем та ПАТ «Златобанк» трудового договору. Станом на день звільнення позивача з роботи у ПАТ «Златобанк» було запроваджено тимчасову адміністрацію, а уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб діяла від імені банку в межах повноважень Фонду при винесенні наказу про звільнення. Тобто учасниками цих відносин є позивач і ПАТ «Златобанк», а не позивач і Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. 
З огляду на те, що позивач пред`явила позов до неналежного відповідача, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з цих підстав є правильним.
Оскільки у задоволенні позову відмовлено, суд не вирішував питання про застосування строку позовної давності.
Враховуючи вказане, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не можуть бути визнані підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, тому колегія суддів їх відхилила.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 05 червня 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець
 
                                                                                                           В.М. Ратнікова
 
                                                                                                           О.В. Борисова