ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

19 березня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 915/1987/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:  
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: Л.О. Будішевська, С.В. Таран, 

розглянувши в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Квартирно-екслуатаційного відділу м. Миколаїв 
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.11.2019 (суддя Ржепецький В.О., м. Миколаїв, повний текст складено 25.11.2019) 
у справі № 915/1987/19
за позовом Міського комунального підприємства “Миколаївводоканал” 
до відповідача: Квартирно-екслуатаційного відділу м. Миколаїв 
про стягнення 14396,03 грн. заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року Міське комунальне підприємство “Миколаївводоканал” (далі також - МКП “Миколаївводоканал”, Підприємство) звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Квартирно-екслуатаційного відділу м. Миколаїв (далі також – КЕВ м. Миколаїв, Відділ) про стягнення 14396,03 грн., з яких: 8921,49 грн – неустойка, 974,79 грн – 3% річних та 4499,75 грн – інфляційні втрати.
Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору на централізоване водопостачання №Ю/84-в від 13.02.2018 в частині своєчасної та повної оплати за надані позивачем послуги. 
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 13.11.2019 у справі №915/1987/19 позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача борг у сумі 14284,94 грн, з яких: 8921,49 грн нарахованої пені, 974,79 грн -3% річних, 4388,66 грн. інфляційних втрат, а також судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1906,18 грн. У задоволені позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 111,09 грн. – відмовлено.          Рішення суду мотивовано вірним та обґрунтованим нарахуванням позивачем розміру неустойки, 3% річних та інфляційних втрат, окрім 111,09 грн. цих втрат.
Не погодившись із рішенням суду, КЕВ м. Миколаїв звернувся із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Так, скаржник вказав, що Відділ є неприбутковою бюджетною організацією, послуги з централізованого водопостачання закуповуються ним для потреб особового складу Збройних сил України та покладення на відповідача додаткових витрат у вигляді пені, 3% річних та інфляційного збільшення боргу стане непомірним тягарем.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами ч. 10 ст. 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 2 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Судова колегія зазначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (стаття 2 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з приписами статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012).
Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Враховуючи викладене, а також те, що головуючий суддя Л.В. Поліщук з 18.02.2020 по 28.02.2020 перебувала у відпустці відповідно до наказу в.о. голови суду Разюк Г.П. від 17.02.2020 №37-в, а з 02.03.2020 по 13.03.2020 знаходилась на лікарняному, дана справа розглядається в розумні строки.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
13 лютого 2018 року між Міським комунальним підприємством “Миколаївводоканал” (виробник) та Квартирно – експлуатаційним відділом міста Миколаїв (споживач) було укладено договір №Ю/84-в на централізоване водопостачання (далі – Договір), за умовами якого виробник зобов`язується надавати споживачу послуги з централізованого водопостачання в точках розподілу за ДК 021:2015 код 65110000-7 “Розподіл води”, а споживач зобов`язується здійснювати своєчасну оплату послуг на умовах цього Договору, дотримуватися Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України віл 27.06.08 №190, Тимчасових правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в місті Миколаїв, затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 22.04.10 №45/10, Правил приймання стічних вод у комунальну каналізацію м.Миколаєва, затверджених рішенням виконавчого комітету  Миколаївської міської ради від 23.01.03 №70, а також дотримуватися норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за цим Договором (п.1.1 Договору). 
Згідно з п.1.2 Договору характеристика об`єктів споживача, на яких надаються послуги, та характеристики засобів обліку води зазначається в Дислокації об`єктів (Додаток №2 до цього Договору). 
Відповідно до п.2.1 Договору тарифи на послуги становлять: - з централізованого водопостачання станом на 01.01.2018 – 8,664 грн. на 1 куб.м. (з ПДВ), з 05.01.2018 – 8,628 грн. за 1 куб.м. (з ПДВ). 
За положеннями п. 2.2 Договору для визначення договірних (планових) обсягів послуг на наступний рік споживач не пізніше 15 листопада поточного року надає виробнику відомості про розмір очікуваного споживання обсягів послуг по місяцях (кварталах) для оформлення додатку №3 до цього Договору “Договірні (планові) обсяги споживання послуг”, який оформлюється з урахуванням додатку №3-а “Розрахунок (нормативний) місячного обсягу водоспоживання та водовідведення”. У разі ненадання споживачем зазначених відомостей у встановлений термін розмір очікуваного споживання обсягів послуг на наступний рік установлюється виробником на рівні відповідних періодів поточного року. Сума Договору становить 921849,60 грн. разом з ПДВ. У разі зміни тарифів Послуги надаються в межах суми Договору або за ініціативою споживача сума Договору переглядається з оформленням відповідної додаткової угоди. 
Пунктом 3.2 Договору визначено, оплата послуг здійснюється споживачем у порядку та строки, передбачені Порядком розрахунків (Додаток №6 до Договору). 
Договір набирає чинності з дня його укладення і діє з 01.01.2018 по 31.12.2018 (п. 8.1 Договору).  
Згідно з п.1 Додатку №6 “Порядок розрахунків” до Договору розрахунковим вважається період з 23-го числа попереднього календарного місяця до такого ж числа поточного календарного місяця. Закінченням розрахункового періоду вважається місяць, у якому споживач зобов`язаний надати виробнику дані про обсяг спожитих послуг. Назва розрахункового періоду співпадає з назвою місяця, у якому цей період закінчується.  Покази засобів обліку відповідно до переліку об`єктів споживача і точок обліку фіксуються споживачем на останній день кожного розрахункового періоду та оформлюються споживачем письмовим Звітом про обсяги фактично спожитих послуг (Додаток №7 до Договору) із зазначенням обсягів послуг, спожитих кожним із субспоживачів окремо (за наявності). Звіт субспоживача про обсяги фактично спожитих послуг узгоджується з основним споживачем. Цей Звіт надається споживачем виробнику в останній день звітного розрахункового періоду і є підставою для здійснення остаточних розрахунків за звітний розрахунковий період. У випадку співпадання дати надання Звіту з вихідним чи святковим днями споживач надає цей Звіт у найближчий банківський (операційний) день,  що передує вихідному чи святковому дню. В день надання звіту про обсяги фактично спожитих послуг споживач зобов`язаний отримати рахунки за фактично спожиті послуги за звітний (поточний) розрахунковий період (п.2 Додатку №6).
Пунктом 4 Додатку №6 встановлено, що рахунки за фактично спожиті послуги мають бути оплаченими споживачем на поточний рахунок виробника протягом 5- ти банківських (операційних) днів з дня їх отримання.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 04.02.2019 у справі №915/1258/18 стягнуто з КЕВ м. Миколаїв на користь МКП «Миколаївводоканал» 109814,55 грн. заборгованості за послуги з централізованого водопостачання за період червень 2018 – грудень 2018 року, 16359,55 грн. пені, 2779,00 грн. 3% річних та 6603,97 грн. інфляційних втрат. Зазначене рішення не було оскаржено та набрало законної сили.
На виконання вказаного рішення судом видано наказ від 12.03.2019 №915/1258/18. 
29.03.2019 МКП “Миколаївводоканал” звернулось до ГУ Державної казначейської служби України у Миколаївській області для примусового виконання зазначеного судового рішення, яке виконано в повному обсязі 22.04.2019.
Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок Відділу оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. 
Згідно із ст. 22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору; не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов`язані-, є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України).
Положеннями статті 216 та частини першої статті 218 ГК України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. 
У силу ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Частиною 1 статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини 2, 3 статті 549 ЦК України).
Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути викопано.
У п.3.10 Договору сторони погодили, що за несвоєчасне внесення плати із споживача стягується пеня в розмірі, встановленому цим Договором. 
Пунктом 6 Додатку №6 передбачено, що у разі несвоєчасного виконання споживачем своїх грошових зобов`язань, обумовлених цим Договором, виробник проводить споживачу нарахування за весь час прострочення: - пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який здійснюються нарахування на суму простроченого грошового зобов`язання; - 3% річних на суму простроченого грошового зобов`язання. При цьому сума простроченого грошового зобов`язання за послуги повинна бути сплачена споживачем з урахуванням встановленого індексу інфляції. Пеню, 3% річних та інфляційні нарахування споживач зобов`язаний сплатити на поточний рахунок виробника протягом 5 банківських (операційних) днів з дня отримання рахунків. 
Згідно із наданим Підприємством розрахунком позивач просив стягнути з відповідача пеню в сумі 8921,49 грн, а саме: за період з 04.01.2019 до 30.01.2019 -  481,14 грн (рахунок за липень 2018 року на суму 18067,40 грн), за період з 04.01.2019 до 27.02.2019 - 963,53 грн (рахунок за серпень 2018 року на суму 17762,06 грн.), за період з 04.01.2019 до 28.03.2019 - 1414,48 грн (рахунок за вересень 2018 року на суму 17072,87 грн.), за період з 04.01.2019 по 21.04.2019 - 2381,43 грн. (рахунок за листопад 2018 на суму 22356,54 грн), за період з 04.01.2019 до 21.04.2019 - 3680,89 грн. (рахунок за грудень 2018 року на суму 34555,68 грн.). 
Оскільки за рішенням суду від 04.02.2019 у справі №915/1258/18 пеню з відповідача за невиконання зазначених рахунків стягнуто за період з 24.02.2018 по 03.01.2019, а в повному обсязі судове рішення виконано 22.04.2019, місцевий господарський суд правильно стягнув з відповідача на користь позивача у даній справі 8921,49 грн. пені, сума якої розрахована останнім вірно.
Що стосується інфляційних втрат Підприємства, а також нарахування ним 3% річних, то слід зазначити наступне.
Так, частиною 3 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Інфляційні нарахування – це збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов`язання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс, який розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; сума, що внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. 
За змістом вказаної правової норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Позивач згідно з наданим розрахунком просив стягнути з відповідача 3% річних від суми заборгованості 109814,55 грн. за період з 04.01.2019 по 21.04.2019, що становить 974,79 грн., розмір яких є обґрунтованим, а тому правомірно стягнутий судом першої інстанції.
Також Підприємство нарахувало 4499,75 грн. інфляційних втрат, однак, при здійсненні перерахунку судом виявлено помилку позивача у відповідному розрахунку.
Так, як вірно розрахував місцевий господарський суд, з урахуванням рішення суду від 04.02.2019 у справі №915/1258/18, яким інфляційні втрати нараховано та стягнуто за період по листопад 2018 року, інфляційні втрати становлять: за період з грудня 2018 року по квітень 2019 року - 771,53 грн (рахунок за липень 2018 року на суму 18067,40 грн), за період з грудня 2018 року по квітень 2019 року - 758,49 грн (рахунок за серпень 2018 року на суму 17762,06 грн), за період з грудня 2018 року по квітень 2019 року - 729,06 грн (рахунок за вересень 2018 року на суму 17072,87 грн), за період з грудня 2018 року по квітень 2019 року - 954,69 грн (рахунок за листопад 2018 року на суму 22356,54), за період з січня 2019 року по квітень 2019 року - 1189,66 грн (рахунок за грудень 2018 року на суму 34555,68 грн.), проте позивачем за вказаним рахунком заявлено до стягнення 1174,89 та суд, не виходячи за межі позовних, стягнув з відповідача інфляційні втрати за вказаний період у сумі 1174,89 грн.
Відтак, загальна сума нарахованих інфляційних збитків, що підлягають стягненню з відповідача, як вірно розрахував суд першої інстанції, становить 4388,66 грн., тому в решті позовний вимог в цій частині (в сумі 111,09 грн.) судом підставно відмовлено.
Стосовно доводів скаржника про те, що Відділ є неприбутковою бюджетною організацією, послуги з централізованого водопостачання закуповуються ним для потреб особового складу Збройних сил України та покладення на відповідача додаткових витрат у вигляді пені, 3% річних та інфляційного збільшення боргу стане непомірним тягарем, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.  Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним. 
Згідно зі ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. 
Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів (ст. 218 ГК України).
Частиною 1 статті 229 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.
Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, тому у випадках порушення грошового зобов`язання не приймаються до уваги доводи боржника про неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).
Таким чином, вказані посилання апелянта не звільняють його від відповідальності за неналежне виконання ним свого зобов`язання. 
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України” від 18.10.2005 року, рішення якого у відповідності до ст. 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” є частиною національного законодавства України, зазначено, що не виділення державою передбачених бюджетних асигнувань не створює підстав для не стягнення коштів.
Враховуючи вищевикладене, господарський суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивача частково, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.           Згідно із ст.129 ГПК України витрати скаржника зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281-284 ГПК України, суд –
ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Квартирно-екслуатаційного відділу м. Миколаїв залишити без задоволення.
          Рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.11.2019 у справі №915/1987/19 залишити без змін.
          Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і згідно з ч.5 ст.12, ч.2 ст.282 та п.2 ч.3 ст.287 касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених у підпунктах а-г п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України, у строк, встановлений ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя                                                             Л.В. Поліщук

                      Суддя                                                                           Л.О. Будішевська

                    Суддя                                                                                      С.В. Таран