Ухвала
 
06 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 520/6889/18
провадження № 61-4791ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М. 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової і моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
05 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом та просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь відшкодування майнової шкоди у розмірі 22 583,03 грн, на відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн та судові витрати.
Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до постанови Приморського районного суду міста Одеси від 05 березня 2018 року по справі № 520/5931/18, яка набрала законної сили, відповідач в місті Одесі по вулиці М. Жукова 2А/1 (нині проспект Небесної Сотні 2А/1), керуючи автомобілем «БМВ» д/н НОМЕР_1 , не вибрала безпечну швидкість та скоїла зіткнення з автомобілем «Хонда» д/н НОМЕР_2 , (автомобіль належить позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ) який в свою чергу скоїв зіткнення з автомобілем «Нісан» д/н НОМЕР_4 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Відповідач вину визнала. Вказаною постановою відповідача було визнано винною та притягнуто до відповідальності у порядку КУпАП. Вищезазначеними діями відповідача позивачу було заподіяно майнової шкоди у розмірі 1 900,00 грн на проведення експертного автотоварознавчого дослідження з визначенням вартості майнового збитку у розмірі 51 499,00 грн та 5 125,00 грн за виконання робіт, необхідних для відновлення автомобіля. Позивач отримав страхову виплату 36 230,82 грн, з яких банк утримав 289,85 грн комісії за банківську операцію. Позивач просить стягнути різницю між усіма збитками та страховою виплатою - усього 22 583,03 грн. Також позивач просить стягнути моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн та судові витрати, які складаються з оплати судового збору у розмірі 704,80 грн та витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 12 500,00 грн.
Ухвалою судді від 18 червня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди прийнято та відкрито провадження у цивільній справі № 520/6889/18. Розгляд справи призначено провести в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 29 серпня 2018 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди - 22 583,03 грн і на відшкодування моральної шкоди - 1 000 грн. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 14 березня 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 29 серпня 2018 року залишено без задоволення.
Постановою Одеського апеляційного суду від 30 січня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - задоволено частково.
Заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 29 серпня 2018 року в частині відшкодування майнової шкоди у розмірі 22 583,03 грн -скасовано.
Відмовлено ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди у розмірі 22 583,03 грн.
Заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 29 серпня 2018 року в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 грн - залишено без змін.
Заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 29 серпня 2018 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу - змінено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 1 000 грн.
11 березня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційного скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2020 року, в якій, просив скасувати оскаржувану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині. 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн.  
Предметом спору в цій справі є стягнення різниці між усіма збитками та страховою виплатою у розмірі 22 583,03 грн та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн * 100 = 210 200 грн).
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Крім цього, заявник у касаційній скарзі посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яка має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки висновки до яких дійшов суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не відповідають положенням викладених в постановах Верховного Суду з аналогічних питань та нормам матеріального права.
При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
Подана касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності втрутитися у зміст рішень, ухваленого судом апеляційної інстанції.
Проте вказані заявником аргументи, як підстава для відкриття провадження у справі за підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не можуть бути взяти судом до уваги, оскільки заявник фактично не згоден з результатом розгляду справи та вказує на необхідність переоцінки доказів по справі. Аргументів, які б стверджували про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у цій справі заявником не наведено.
Оскільки твердження заявника про те, що скарга стосується питання, що має значення для формування єдиної правозастосовчої практики є необґрунтованим, а Суд не знайшов жодної з передбачених пунктом 2 частини третьої 389 ЦПК України підстав для перегляду постанови Одеського апеляційного суду від 30 січня 2020 року у малозначній справі № 520/6889/18, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року). 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової і моральної шкоди відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                         І. В. Литвиненко  
 
                                                                     В. С. Висоцька
 
                                                                                                     І. М. Фаловська