ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 р. 	Справа № 520/14482/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Мінаєва К.В., м. Харків, повний текст складено 02.03.20 року по справі № 520/14482/19
за позовом              ОСОБА_1  
до             Державної установи "Харківське СІЗО № 27" ,             Держави Україна в особі Державної казначейської служби Жовтневого району м. Харкова                     
про визнання дій протиправними, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Харківське СІЗО № 27" (далі по тексту - ДУ «Харківське СІЗО № 27», перший відповідач), Держави Україна в особі Державної казначейської служби Жовтневого району м. Харкова (далі по тексту - ДКСУ Жовтневого району м. Харкова), в якому просить суд: 
- визнати неправомірні дії ДУ "Харківське СІЗО №27", що виразилися в порушеннях прав позивача, закріплених у ст.6 ч.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, шляхом невідправлення або несвоєчасної відправки кореспонденції (переліченої в описовій частині позову);
- стягнути на користь позивача, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) моральної шкоди загальною сумою 32 000,00 (тридцять дві тисячі) гривень з Держави України в особі Державної казначейської служби Жовтневого району м. Харків.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у ДУ «Харківське СІЗО № 27», де позивачка знаходилася в період з 09.03.2012 по 11.05.2017, з 19.06.2017 по 03.07.2017, з 18.09.2017 по 21.09.2017 та з 06.11.2018 по час подачі позову, кореспонденція, яка мала відправлятися за допомогою АТ «Укрпошта» до адресатів, не відправлялась та знищувалась, деяка кореспонденція не реєструвалась, а в деякі періоди позивачці відмовляли у прийомі кореспонденції. Крім того, кореспонденція, що відправлялася позивачкою за рахунок особистих коштів, в тому числі та, що потребувала термінової відправки, відправлялась відповідачем із суттєвою затримкою або не відправлялась взагалі. Такими діями, на думку позивачки, відповідач допустив порушення права на захист та доступ до правосуддя, оскільки перешкодив контакту позивача шляхом переписки з судом та захисником. Вищезазначені дії відповідача завдали позивачці моральної шкоди, яку остання оцінює у 32000,00 грн. З огляду на викладене, з посиланням на ст.ст.6. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.13 Закону України «Про попереднє ув`язнення» стверджує про протиправність дій відповідача та наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 по справі № 520/14482/19 закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Харківське СІЗО № 27", Держави Україна в особі Державної казначейської служби Жовтневого району м. Харкова про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди.
Позивач, не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 20.03.2020 по справі № 520/14482/19, постановити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції безпідставно зазначено в якості предмету позову зобов`язання відповідача вчинити певні дії, однак, така вимога позивачкою заявлена не була. Пояснила, що в силу ст.6 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України», п.1 Положення про Міністерство юстиції України слідчі ізолятори є складовою структури органу державної виконавчої влади (Міністерства юстиції України), які виконують управлінські функції та надають адміністративні послуги відносно осіб, які утримуються під вартою, а відтак, СІЗО є суб`єктом владних повноважень. Позовні вимоги стосуються неправомірних дій слідчого ізолятора, на який покладено обов`язок щодо забезпечення права на ефективні засоби правового захисту шляхом відправлення кореспонденції (скарг, заяв, клопотань). Отже, судження суду першої інстанції про відсутність у позивача прав та інтересів публічного характеру, є необгрунтованим. Вказує, що орган кримінально-виконавчої служби не є органом досудового слідства та його діяльність не регулюється нормами Кримінального процесуального кодексу України. В тому числі, у КПК не закріплений порядок та процедура відправлення кореспонденції ув`язнених осіб, що тримаються під вартою. Крім того, досудове слідство по справі, в межах якої позивачці було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, закінчено у 2012 році, а тому норми КПК України, які регулюють стадію досудового слідства, до позивачки не застосовуються. Вказує, що така вимога, як стягнення моральної шкоди, спричиненої органом влади, в даному випадку не може бути забезпечена за допомогою норм КПК. Посилання суду на ст.206 КПК України є недоречним, оскільки ця норма може бути застосована виключно в порядку судового контролю за додержанням прав людини та має зобов`язальний характер, однак, позивачкою в даному позові вимоги зобов`язального характеру не були заявлені. З огляду на викладене, з посиланням на п.п.1, 2, 7 ч.1 ст.4, п.1 ч.1 ст.19, ч.ч.1, 3, 5 ст.21 КАС України стверджує, що даний спір, який виник між ОСОБА_1 та ДУ «Харківське СІЗО № 27», є публічно-правовим та повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, разом із вимогою про відшкодування моральної шкоди.
Вказує, що суд першої інстанції не вмотивував свого висновку щодо правового статусу першого відповідача як органу досудового слідства, та не роз`яснив, згідно з якими нормами КПК мають розглядатися порушені в позові питання, зокрема, яким чином в рамках КПК можливо визнати дії відповідача неправомірними. 
Стверджує, що судом першої інстанції необґрунтовано розглянуто дану справу в порядку спрощеного провадження, незважаючи на заперечення позивачки проти розгляду справи в спрощеному провадженні, з огляду на значення її для позивачки та те, що висновок суду у цій справі є базисним для формування подальшої поведінки першого відповідача. 
Перший відповідач в надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін. Пояснив, що ОСОБА_1 має статус ув`язненої, вирок суду стосовно позивачки не набрав законної сили, а відтак, спірні відносини урегульовано Кримінально-процесуальним кодексом України.  
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (ч1 ст.312 КАС України). 
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Приймаючи рішення про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а підлягає розгляду відповідно до норм Кримінального процесуального кодексу України, у зв`язку з чим наявні підстави для закриття провадження у справі, передбачені п.1 ч.1 ст.238 КАС України. 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що "фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії", що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)".
Відповідно до статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, а публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС).
За визначенням п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження. 
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. 
Під час визначення предметної юрисдикції справ слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. 
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
У свою чергу, відповідно до частини першої статті 1 Кримінального процесуального кодексу України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Згідно зі статтею 2 Кримінального процесуального кодексу України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Частиною першою статті 24 КПК України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Зі змісту наведених вище норм вбачається, що Кримінальним процесуальним кодексом України регламентовано питання оскарження саме процесуальних дій чи рішень, тобто, тих, що вчинені в порядку та на виконання приписів КПК України.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом спору у цій справі є, зокрема, вимога позивача про визнання неправомірними дії ДУ "Харківське СІЗО №27", що виразилися в порушеннях прав позивача, закріплених ст.6 та ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, шляхом невідправлення або несвоєчасної відправки кореспонденції ОСОБА_1 (як тієї, що адресована позивачкою захиснику або суду, так і тієї, що безпосередньо не пов`язана зі здійсненням позивачкою своїх процесуальних прав). 
Вимог про оскарження рішень слідчого, прокурора, слідчого судді щодо надання позивачці дозволу на листування або відмови у наданні такого дозволу, або інших дій, вчинених на виконання вимог КПК України, які могли б вважатися процесуальними, ОСОБА_1 у цьому позові заявлено не було. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 була заарештована 02.03.2012 Прокуратурою Харківської області. Засуджена 23.09.2015 Червонозаводським райсудом м. Харкова за ст.ст. 27 ч.4, ст.115 ч.2 п.6, ст.115 ч.2 п.11 КК України 2001р. до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22.03.2017 вирок Червонозаводського райсуду м. Харкова від 23.09.2015р. змінено - пом`якшено призначене ОСОБА_1 покарання до 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Верховного Суду Касаційного кримінального суду від 10.10.2018 скасована ухвала Апеляційного суду Харківської області від 22.03.2017, щодо ОСОБА_1 і справу направлено на новий апеляційний розгляд. Ухвалою Харківського Апеляційного суду від 01.11.2018р. постановлено етапувати ОСОБА_1 з Київського слідчого ізолятора до Харківського слідчого ізолятору для подальшої доставки в судове засідання в приміщенні Харківського апеляційного суду. 
Таким чином, з 10.10.2018 і наразі ОСОБА_1 має статус ув`язненої. 
Частина перша статті 1 Закону України від 30 червня 1993 року №3352-XII "Про попереднє ув`язнення", встановлює, що попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Відповідно ч.1 ст.4 Закону України "Про попереднє ув`язнення", установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.
Згідно зі ст.11 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» установи виконання покарань та слідчі ізолятори утворюються і ліквідуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та виконують функції, передбачені законом та іншими нормативно-правовими актами. Законодавством визначаються особливості відвідування цих установ і слідчих ізоляторів та спеціальні вимоги режиму доступу на їх територію.
У свою чергу, в силу п.1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, зокрема, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації. 
Згідно з пунктом 3 вказаного Положення основними завданнями Мін`юсту, серед іншого, є: забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації; забезпечення формування системи наглядових, соціальних, виховних та профілактичних заходів, які застосовуються до засуджених та осіб, узятих під варту; контроль за дотриманням прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізацією законних прав та інтересів засуджених та осіб, узятих під варту.
Таким чином, слідчі ізолятори, у т.ч. ДУ «Харківське СІЗО № 27», перебувають у віданні Міністерства юстиції України та виконують функції, встановлені законом. 
Порядок листування осіб, взятих під варту, надсилання їх скарг, заяв і листів установлено статтею 13 Закону України «Про попереднє ув`язнення». 
Так, за приписами цієї статті особи, взяті під варту, можуть листуватися з родичами та іншими громадянами, а також підприємствами, установами, організаціями з письмового дозволу особи або органу, які здійснюють кримінальне провадження. Після набрання вироком законної сили листування здійснюється відповідно до закону. 
Скарги, заяви, клопотання і листи (кореспонденція) осіб, взятих під варту, переглядає адміністрація місця попереднього ув`язнення, за винятком випадків, передбачених цією статтею.
Скарги на дії чи рішення слідчого надсилаються адміністрацією місця попереднього ув`язнення прокуророві, а скарги на дії та рішення прокурора - прокуророві вищого рівня не пізніше трьох діб з часу їх подачі.
Заяви осіб з питань оскарження в судовому порядку рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, а також оскарження ухвал слідчого судді про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою або продовження строків тримання під вартою, або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту надсилаються адміністрацією місця попереднього ув`язнення до визначеного законом суду протягом доби з часу їх подання. 
Інші скарги, заяви, клопотання і листи, пов`язані з кримінальним провадженням, не пізніше трьох діб із часу їх подачі надсилаються адміністрацією місця попереднього ув`язнення особі або органу, які здійснюють кримінальне провадження. Ця особа або орган розглядають їх у встановленому законом порядку. Скарги, заяви і листи, що містять відомості, розголошення яких може перешкодити кримінальному провадженню, за належністю не надсилаються, а передаються на розгляд особі або органу, які здійснюють кримінальне провадження, про що сповіщаються особа, яка перебуває під вартою, та прокурор, який здійснює нагляд за додержанням законів при проведенні досудового розслідування. 
Скарги, заяви і листи з питань, не пов`язаних з кримінальним провадженням, розглядаються адміністрацією місця попереднього ув`язнення або надсилаються за належністю в порядку, встановленому законом.
З відповідями на заяви, скарги та листи адміністрація ознайомлює осіб, взятих під варту, під розписки, які додаються до їх особистих справ.
Кореспонденція, яку особи, взяті під варту, адресують Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, Європейському суду з прав людини, а також іншим відповідним органам міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, уповноваженим особам таких міжнародних організацій та прокуророві, перегляду не підлягає і надсилається за адресою протягом доби з часу її подачі. Кореспонденція, яку особи, взяті під варту, одержують від зазначених органів та осіб, перегляду не підлягає.
Кореспонденція, яку особи, взяті під варту, адресують захиснику у кримінальному провадженні, що здійснює свої повноваження відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України, перегляду не підлягає і надсилається за адресою протягом доби з часу її подачі. Кореспонденція, яку особи, взяті під варту, одержують від такого захисника, перегляду не підлягає. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що порядок дій першого відповідача у спірних відносинах урегульовано саме Кримінально-процесуальним кодексом України, оскільки дії відповідача у спірних відносинах щодо відправлення пошти ув`язненої ОСОБА_1 регулюються Законом України «Про попереднє ув`язнення».
У зв`язку з цим до спірних відносин не може бути застосована правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 13.02.2019 по справі № 640/2265/19, оскільки у вказаній справі позивачем оскаржувалося саме процесуальне рішення щодо переведення ув`язненого з ДУ «Київський слідчий ізолятор» до дільниці слідчого ізолятора при ДУ «Білоцерківська виправна колонія (№35)», прийняте Міжрегіональною комісією Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України безпосередньо на підставі та в порядку КПК України.
Не підлягає застосуванню до спірних відносин і правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04.12.2019 по справі № 280/85/19, оскільки остання ухвалена за інших обставин, ніж у даній справі, а саме з приводу бездіяльності відповідача - Головного управління Національної поліції в Запорізькій області щодо непереведення позивача, який має статус підозрюваного, з Ізолятора тимчасового тримання № 1 ГУНП в Запорізькій області до ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», тобто, дій, вчинених в межах проведення досудового розслідування та врегульованих нормами КПК України.  
Колегія суддів зауважує, що стаття 206 КПК України, на яку послався суд першої інстанції, є складовою параграфу 1  «Запобіжні заходи, затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду» глави 18 КПК України «Запобіжні заходи, затримання особи», та фактично закріплює повноваження слідчого судді постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи стосовно підстав та умов тримання під вартою як запобіжного заходу. 
Разом з тим, у спірних відносинах оскаржувані дії відповідача пов`язані не з підставами та умовами тримання позивачки у СІЗО у процесуальному розумінні, а з наданням відповідачем як суб`єктом владних повноважень адміністративних послуг - відправки поштової кореспонденції від імені ув`язненої ОСОБА_1 . 
Оскільки дії відповідача у спірних відносинах не є процесуальними та не стосуються питань законності виконання ухвали слідчого судді, суду щодо застосування до позивачки запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що такі дії не можуть бути оскаржені в порядку КПК України, а посилання суду першої інстанції на ст.206 КПК України є хибним. 
Слід зазначити, що листування ув`язнених і засуджених урегульовано також Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 14.06.2019 № 1769/5 (далі по тексту - Правила внутрішнього розпорядку СІЗО).
Як визначено підрозділом 3 розділу VІІ цих Правил, відповідно до статті 13 Закону України «Про попереднє ув`язнення» ув`язнені можуть листуватися з родичами та іншими громадянами, а також з підприємствами, установами, організаціями з письмового дозволу особи або органу, які здійснюють кримінальне провадження. 
Оплата витрат за пересилання кореспонденції (за винятком апеляційних та касаційних скарг) здійснюється за рахунок відправника. Якщо ув`язнений чи засуджений не має коштів на придбання марки, конверта або інших предметів для листування, вони видаються йому за рахунок СІЗО. 
Згідно з п.п.2-7 підрозділу 3 розділу VІІ Правил внутрішнього розпорядку СІЗО, заяви ув`язнених з питань оскарження в судовому порядку рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, а також оскарження ухвал слідчого судді про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, або продовження строків тримання під вартою, або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту адміністрація СІЗО надсилає до визначеного законом суду протягом доби з часу їх подання. 
Скарги на дії чи рішення слідчого адміністрація СІЗО надсилає прокуророві, а скарги на дії та рішення прокурора - прокуророві вищого рівня не пізніше трьох діб з часу їх подання. 
Інші скарги, заяви, клопотання і листи, пов`язані з кримінальним провадженням, не пізніше трьох діб із часу їх подання адміністрація СІЗО надсилає особі або органу, що здійснюють кримінальне провадження, які розглядають їх у встановленому законом порядку. 
Скарги, заяви і листи з питань, не пов`язаних з кримінальним провадженням, адміністрація СІЗО розглядає або надсилає за належністю в порядку, встановленому Законом України «Про попереднє ув`язнення» та цими Правилами.
Кореспонденція, яку одержують і надсилають ув`язнені та засуджені, підлягає перегляду, за винятком випадків, передбачених Законом України «Про попереднє ув`язнення», КВК та цими Правилами.
Перегляд кореспонденції, яку надсилають ув`язнені та засуджені, здійснюється з письмового дозволу начальника СІЗО на підставі рапорту працівника оперативного підрозділу СІЗО з огляду на індивідуальні ризики окремих ув`язнених чи засуджених з обов`язковим встановленням строку перегляду.
Кореспонденція, яку ув`язнені та засуджені адресують Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, Європейському суду з прав людини, а також іншим відповідним органам міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, уповноваженим особам таких міжнародних організацій, до суду та прокуророві, перегляду не підлягає і надсилається за адресою протягом доби з часу її подання. Кореспонденція, яку ув`язнені та засуджені одержують від зазначених органів та осіб, перегляду не підлягає.
Кореспонденція, яку ув`язнені чи засуджені адресують захиснику у кримінальному провадженні, що здійснює свої повноваження відповідно до положень КПК, перегляду не підлягає і надсилається за адресою протягом доби з часу її подання. Кореспонденція, яку ув`язнені та засуджені одержують від такого захисника, перегляду не підлягає.
Ув`язнений та засуджений має право передати кореспонденцію з питань кримінального провадження захиснику у кримінальному провадженні, що здійснює свої повноваження відповідно до КПК, безпосередньо під час побачення з ним.
Як встановлено пунктом 8 підрозділу 3 розділу VІІ Правил внутрішнього розпорядку СІЗО, перед надісланням кореспонденції, зазначеної в пунктах 6, 7 цієї глави, ув`язнені та засуджені особисто запечатують її у конверти та передають відповідальній посадовій особі СІЗО.
Під час отримання такої кореспонденції для надіслання відповідальна посадова особа СІЗО видає ув`язненому чи засудженому талон-підтвердження (додаток 21).
Зазначену кореспонденцію ув`язнений або засуджений одержує під особистий підпис. У разі відмови ув`язненого або засудженого отримати кореспонденцію вона в запечатаному вигляді (конверті) долучається до особової справи ув`язненого або засудженого, а на конверті робиться відмітка «Отримати відмовився». 
Іншу кореспонденцію ув`язнені та засуджені у незапечатаному вигляді кладуть у поштові скриньки, які вивішуються перед прогулянковими двориками та на території відділення, де розміщуються засуджені, які залишені в СІЗО для роботи з господарського обслуговування. Кореспонденцію щодня виймає з поштових скриньок персонал СІЗО, призначений наказом начальника СІЗО (п.9 підрозділу 3 розділу VІІ Правил внутрішнього розпорядку СІЗО). 
Реєстрація кореспонденції ув`язнених і засуджених визначається чинним законодавством (п.12 підрозділу 3 розділу VІІ Правил внутрішнього розпорядку СІЗО).
З наведеного вище вбачається, що перший відповідач як орган Державної кримінально-виконавчої служби, реалізує стосовно визначеної категорії осіб - ув`язнених, які утримуються під вартою, публічно-правові управлінські функції, які не є процесуальними та не регулюються процесуальним законодавством (приймання кореспонденції від ув`язнених, її перегляд, направлення адресату), а відтак, діє у спірних відносинах як суб`єкт владних повноважень.  
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що даний спір, що виник з приводу невчинення або несвоєчасного вчинення відповідачем передбачених законом дій щодо направлення поштової кореспонденції ОСОБА_1 , є адміністративним та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
У відповідності до п.4 ч.1 ст.320 КАС України порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, є підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Беручи до уваги вищенаведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 по справі № 520/2117/2020 підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Вимоги позивачки про ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про задоволення позову не узгоджуються з вищенаведеними нормами ст.ст.312, 320 КАС України, а тому не підлягають задоволенню.      
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 31, 321, 322, 325, 326, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу  Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 по справі № 520/14482/19 - скасувати. 
Справу № 520/14482/19 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.П. Жигилій    В.Б. Русанова