Дата документу 28.04.2020 Справа № 335/11096/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 22-ц/807/1606/20                         Головуючий у 1-й інстанції: Соболєвої І.П.
Є.У.№ 335/11096/18                                 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого:         Кочеткової І.В.,
суддів:         Кримської О.М.,
Подліянової Г.С.., 
секретар:         Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: третя Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання недійсним заповіту від 20 вересня 2007 року, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Щасливої Марини Олександрівни на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28 січня 2020 року, -
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійним заповіту. В обґрунтування позову зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_4 , після смерті якого залишилася квартира у АДРЕСА_1 , яку останній 20.09.2007 заповів ОСОБА_3 . Посилаючись на те, що на момент складання заповіту батько хворів дисциркуляторною енцефалопатією на фоні вираженої церебральної атрофії та внаслідок похилого віку не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, заповіт не підписував, просили суд визнати його недійсними на підставі ст.1257 ЦК України. виявлено ознаки. 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28 січня 2020 у задоволені позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зібраними у справі доказами не підтверджуються доводи позивачів про абсолютну неспроможність спадкодавця розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складення оспорюваного заповіту. За формою і змістом заповіт відповідає вимогам закону і волевиявленню спадкодавця, підстави для визнання його недійсним відсутні 
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Щаслива М.О., зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального права. Вказує, що на момент складання заповіту ОСОБА_4 виповнилося 70 років, він страждав хронічними захворюваннями судин головного мозку, які вливали на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. Вказана обставина, на думку позивача, є безумовною підставою для задоволення позову і визнання заповіту недійсним. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Доля Д.М., зазначає, що суд повно і всебічно з`ясував фактичні обставини справи, дав правильну оцінку у відповідності до правил ст. 89 ЦПК України зібраним у справі доказам і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Твердження ОСОБА_2 про те, що похилий віку і захворювання судин головного мозку спадкодавця вплинули на його психічний стан, вважає помилковими, оскільки за положенням ст.225 ЦК України підставою недійсності заповіту може бути лише абсолютна неспроможність спадкодавця розуміти значення своїх дій та керувати ними. Таких доказів матеріали справи не містять.

Третя Запорізька державна нотаріальна контора відзив на апеляційну скаргу не надсилала, подала заяву про розгляд апеляційної скарги за відсутності свого представника.
В засідання апеляційного суду ОСОБА_2 і його представник адвокат Щаслива М.О. не з`явилися, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, заперечення представника відповідача адвоката Долі Д.М.., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 374, 375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що по справі не встановлено обставин, які безспірно свідчили, що на час складання заповіту ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. При складенні заповітів порушень вимог закону щодо форми та порядку посвідчення не було, доказів невідповідності змісту заповіту волі покійного не має, а тому підстави для визнання його недійсними відсутні.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачів ОСОБА_4 (а.с.10).
Відповідно до медичної довідки про причину смерті ОСОБА_4 , 1937 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , причина смерті – серцева аритмія, застійна серцева недостатність, дегенерація міокарду (а.с.28).
За заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 20 вересня 2007 року, квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_4 заповів ОСОБА_3 (а.с.19).
Позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , громадяни Ізраїлю, є синами померлого ОСОБА_4 , з 2012 року проживають в Ізраїлі(а.с.11-14).
Згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори), заповіт № 43132753, номер в реєстрі нотаріальних дій 2062, посвідчений 20 вересня 2007 року, є чинними (а.с. 19 зворот).
Позивачі як на підставу визнання заповіту недійсним посилалися на те, що на час вчинення оспорюваного заповіту спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зазначав, що батько страждав на захворювання судин головного мозку, внаслідок чого не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними на час складання заповіту.
На підтвердження своїх доводів позивачі надали суду результати магнітно-резонансної томографії головного мозку ОСОБА_4 від 28.07.2016, згідно якої у останнього виявлені МР-ознаки дисциркуляторної енцефалопатії на фоні вираженої церебральної атрофії (а.с.27)
Із пояснень свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 убачається, що ОСОБА_4 проживав один, відвідував Єврейський благодійний центр, був дуже активним, позитивним, майже щоденно приходив до центру і брав активну участь у заходах, у тому числі і виїзних, які організовувалися для людей похилого віку. Діти хоч і проживали тривалий час в Ізраїлі, проте надавали батькові допомогу. Проблеми зі здоров`ям у ОСОБА_4 розпочалися приблизно за 2-3 роки до його смерті, до 2015 року він був фактично здоровою людиною, розгадував кросворди, незадовго до смерті у нього з`явилися проблеми з пам`яттю. 
Будь-яких належних і допустимих доказів, які б свідчили про психічний стан спадкодавця і його неможливість усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними на час складання заповіту, матеріали справи не містять.
Клопотання про призначення посмертної судової психіатричної експертизи спадкодавця сторони суду не заявляли.
Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде установлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.
Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.
Як зазначено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.
Згідно з постановою Верховного суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Установивши, що зібрані у справі докази, не містить даних про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 в момент складання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 і визнання заповіту недійсним.
Саме по собі посилання на наявні у ОСОБА_4 захворювань судин головного мозку не є підставою для визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України, оскільки вказані розлади були виявлені через дев`ять років після посвідчення заповіту.
Позивачами не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про психічний розлад спадкодавця на час складення заповіту, відсутність волевиявлення останнього на час розпорядження своїм спадковим майном на випадок своєї смерті. 
За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильну оцінку зібраним у справі доказам є неспроможними.
Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це вимагає позивач.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують. оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі – Закон № 540-IX).
За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, – 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Щасливої Марини Олександрівни залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2020 року.

Головуючий:         І.В. Кочеткова

Судді: О.М.Кримська 

                                                                                                                                        Г.С.Подліянова