Постанова
Іменем України
 
29 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/34628/15-ц
провадження № 61-4828св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),
суддів: Карпенко С. О., Краснощокова Є. В., Крата В. І., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року у складі судді Притули Н. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2019 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») в особі Кримського регіонального управління 01 жовтня 2012 року укладено договір № SAMDN25000729300737 (вклад «Мультивалютний накопичувальний») згідно з яким, ним розміщено вклад у розмірі 5 240 євро на строк 12 місяців з процентною ставкою в розмірі 8% річних. Позивач вказував, що залишок коштів за цим договором становив 5 691,31 євро, який йому не повернуто.
11 грудня 2013 року між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» в особі Кримського регіонального управління укладено договір № SAMDNWFD0070032978800 (вклад «Стандарт»), відповідно до умов якого позивачем розміщено вклад у розмірі 10 000,00 доларів США на строк 12 місяців з процентною ставкою 10% річних. Позивач вказував, що залишок коштів за цим договором становив 10 248,55 доларів США, який йому не повернуто.
 
11 грудня 2013 року між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» в особі Кримського регіонального управління укладено договір № SAMDNWFD0070032979600 (вклад «Стандарт»), відповідно до умов якого позивачем розміщено вклад у розмірі 13 049,78 доларів США на строк 12 місяців з процентною ставкою 10% річних. Позивач зазначав, що залишок коштів за цим договором становив 13 374,14 доларів США, який йому не повернуто.
 
Також позивачем було відкрито картку Універсальна 55 днів на якій він накопичував грошові кошти. Залишок коштів на картці банківського рахунку становить 3 770,00 грн, який банком заблокований.
 
Вказані договори були автоматично пролонговані, тому позивач вважав, що банк повинен сплатити йому проценти на суму вкладу за період із 14 травня 2014 року до 15 листопада 2015 року, а саме: за договором банківського вкладу в розмірі 13 374,14 доларів США - проценти в сумі 2 006,10 доларів США; за договором банківського вкладу в розмірі 10 248,55 доларів США - проценти в сумі 573,2 доларів США; за договором банківського вкладу в розмірі 5 691,31 євро - проценти в сумі 682,92 євро.   
 
Позивач звертався до банку з вимогами про повернення йому коштів за зазначеними договорами з відповідними процентами, у задоволенні яких йому було відмовлено, тому просив суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» суми трьох банківських вкладів разом із процентами, а також залишок коштів на картці банківського рахунку.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року позов задоволено. 
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 : кошти за договором-заявою від 11 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070032979600 у розмірі 13 374,14 доларів США, проценти в сумі 1 007,64 доларів США; кошти за договором-заявою від 11 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070032978800 у розмірі 10 248,55 доларів США, проценти в сумі 772,15 доларів США; кошти за договором від 01 жовтня 2012 року № SAMDN25000729300737 у розмірі 5 691,31 євро, проценти в сумі 657,98 євро; кошти за договором банківського рахунку у розмірі 3 770,00 грн. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що стороною укладених з позивачем договорів банківських вкладів є ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його відділення, тому зобов`язання за цими договорами має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк». Ліквідація або припинення діяльності філій банку не звільняє його від виконання обов`язків за укладеними договорами. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено.
Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року залишено без змін.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинами справи, є законними та обґрунтованими.
Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції 
Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року касаційну скаргу касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
 
Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 листопада 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд, погодившись з висновком суду першої інстанції про стягнення коштів і процентів за договорами банківських вкладів, не дослідив при цьому наявність оригіналів цих договорів і документів про внесення коштів на депозитні рахунки.
Крім того, суд апеляційної інстанції не перевірив доводів апеляційної скарги банку про те, що у справі відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують факт укладення між сторонами саме договору банківського рахунку та залишку на ньому коштів у розмірі 3 770,00 грн, які суд першої інстанції стягнув на користь позивача. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2019 року заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що доводи апеляційної скарги про те, що позивачем до позовної заяви не додані оригінали договорів та платіжних документів, не можуть бути підставою для висновку про відсутність договірних стосунків між сторонами та не доведення внесення грошових коштів, оскільки відповідно до частини другої статті 64 ЦПК України 2004 року письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не заявляв клопотання про надання оригіналів вказаних документів. Разом з цим, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 26 вересня 2018 року, апеляційним судом при повторному розгляді до матеріалів справи були приєднані оригінали договорів, заяв, платіжних документів та платіжної картки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У березні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами при розгляді справи залишено поза увагою, що надане позивачем платіжне доручення до договору № SAMDN25000729300737 від 10 жовтня 2012 року, яке ні містить печатки банку та не може вважатись належним та допустимим доказом. Доказів знаходження коштів на депозитному рахунку позивачем не надано.
При цьому заявник у касаційній скарзі звертає увагу на те, що довідка Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14 травня 2014 року № 11813499 не є належним та достатнім доказом, оскільки ця довідка не відповідає Положенню про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254. Зокрема у цій довідці зазначено неповні номери рахунків, відкритих на ім`я позивача, містяться лише перші та останні 4 цифри номерів рахунків, що не дає можливості встановити, що саме на цих рахунках, розміщені грошові кошти, які позивач просить повернути йому. До того ж міститься факсимільне відтворення підпису печатки начальника департаменту по координації роботи з клієнтами Кримського РУ Черного А. В. та дату формування 10 травня 2014 року. Станом на дату видачі виписки - 10 травня 2014 року Кримська філія (Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк») припинило свою діяльність, на підставі постанови Правління Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій». При цьому заявник послався на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/540/15-ц.           
Крім того заявником у касаційній скарзі зазначено, що суд першої та апеляційної інстанцій не зазначили періоду дії договору, чи достроково договір розірвано та з якого періоду, зазначене має важливе значення для обчислення розміру процентів за вкладом.
Судами першої та апеляційної інстанцій при стягненні з відповідача на користь позивача 3 770,00 грн залишено поза увагою, що у справі відсутні будь які докази щодо наявних коштів на картці позивача з номером НОМЕР_1 , на якій зазначено «Кредитка», відсутні відомості, що кошти на цій картці не є кредитними.    
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2019 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою у цій справі.
 
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» у якому, посилаючись на правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права при вирішенні позову, просив касаційну скаргу відхилити, а рішення судів епршої та апеляційної інстанцій залишити без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 21 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами установлено, що 01 жовтня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір № SAMDN25000729300737 (вклад «Мультивалютний накопичувальний, 12 міс»), згідно з умовами якого ОСОБА_1 вніс на рахунок банку вклад у розмірі 5 270,00 євро строком до 01 жовтня 2013 року зі сплатою 8% річних. Станом на 14 травня 2014 року залишок коштів на рахунку становить 5 691,31 євро.
На підставі заяви від 11 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070032979600 вклад «Стандарт» ОСОБА_1 було відкрито депозитний вклад в ПАТ КБ «ПриватБанк»: на суму 13 049,78 доларів США, строком на 366 днів, до 11 грудня 2014 року включно, з нарахуванням процентів на суму вкладу в розмірі 10 % річних, період нарахування вкладу - 1 місяць. Станом на 14 травня 2014 року залишок коштів на рахунку становить 13 374,14 доларів США.
На підставі заяви від 11 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070032978800 вклад «Стандарт» ОСОБА_1 було відкрито депозитний вклад у ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 10 000,00 доларів США, строком на 366 днів, до 11 грудня 2014 року включно, з нарахуванням процентів на суму вкладу в розмірі 10 % річних, період нарахування вкладу - 1 місяць. Станом на 14 травня 2014 року залишок коштів на рахунку становить 10 248,55 доларів США.
На підтвердження внесення коштів за цими договорами позивач надав суду відповідні копії квитанцій.
Умовами вищевказаних заяв (пункт 5) та договору від 01 жовтня 2012 року (пункт 12) передбачене право сторін достроково розірвати ці договори.
Якщо після закінчення строку вкладу вкладник не звернувся до банку з заявою про повернення своїх коштів, вклад автоматично продовжується на строк, передбачений договором (пункти 3, 4, 11 заяв та договору від 01 жовтня 2012 року). 
Строк банківських вкладів продовжувався неодноразово. 
Крім того, як стверджував позивач, між сторонами був укладений договір банківського рахунку, йому видана картка (відповідно до копії довідки Кримського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14 травня 2014 року тип рахунку - «Універсальна 55 днів», строк - до 05/16), залишок коштів на якій становить 3 770,00 грн.
06 листопада 2015 року ОСОБА_1 направив на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву, в якій просив закрити усі рахунки, оформлені на його ім`я, та повернути належні йому кошти з процентами. Проте банк вимоги позивача не виконав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Щодо стягнення коштів за договорами банківського вкладу
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.  
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту.
Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час, час виконання операції або напис чи штамп « вечірні » чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
Верховний Суд у своїй постанові від 17 липня 2019 року у справі № 316/265/17 (провадження № 61-4981св19), зокрема, дійшов висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотримано, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Також, зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України: від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-997цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд в частині стягнення коштів за договорами вкладу, встановивши, що між сторонами укладені такі договори, факт внесення грошових коштів підтверджується квитанціями, які містять усі необхідні реквізити, дійшов правильного висновку про те, що, не повертаючи грошові кошти за вимогою ОСОБА_1 , відповідач не виконав належним чином покладених на нього зобов`язань та позбавив вкладника права користуватись належним йому майном. 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в частині стягнення вкладів і процентів на банківський вклад та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 367, 374, 375 ЦПК України у цій частині належним чином визначився з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, в тому числі оригінали договорів банківського вкладу, квитанції про розміщення цих вкладів, та дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача банківські вклади з процентами, нарахованими на такий вклад. 
Визначений судом розмір банківських вкладів та нарахованих за ними процентів ПАТ КБ «ПриватБанк» не оспорює.
Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що позивачем не підтверджено знаходження спірних грошових сум на депозитному рахунку, не спростовують висновків судів про дотримання сторонами письмової форми договору банківського вкладу та наявності документів на підтвердження внесення позивачем таких коштів на вкладні рахунки.
Оригінали договорів від 11 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070032979600, від 11 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070032978800, № SAMDN25000729300737від 01 жовтня 2012 року та квитанції про внесення коштів на депозитний рахунок відповідача, які, оформлені відповідно до вимог Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, приєднані до матеріалів справи (а.с. 21-29, том 2), що спростовує доводи касаційної скарги про їх відсутність.
 
Щодо стягнення коштів за договором банківського рахунку
Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтова (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Частиною третьою статті 1066 ЦК України в редакції, чинній на час звернення позивача до суду, визначено, що банк не має право визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, н передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Згідно з частиною третьою статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.
Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка. Цим же пунктом Інструкції встановлено, що до поточних рахунків також належать карткові рахунки, що відкриваються для обліку операцій за платіжними картками відповідно до вимог цієї Інструкції.
Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції № 492).
Згідно з пунктом 1.16 Інструкції № 492 днем відкриття поточного рахунка клієнта вважається дата, що зазначена на заяві про відкриття цього рахунка в розділі «Відмітки банку».
У пункті 1.19 Інструкції № 492 передбачено, що у разі відкриття поточного рахунка клієнту в його заяві уповноважений працівник банку зазначає дату відкриття та номер рахунка. На заяві клієнта мають бути зазначені підписи одного з керівників банку або уповноваженої ним особи, на якого (яку) згідно з внутрішніми положеннями банку покладено обов`язок приймати рішення про відкриття поточних рахунків клієнтів, а також уповноважених осіб (особи) банку, які (яка) відповідно до внутрішніх положень банку здійснюють перевірку на достовірність і відповідність чинному законодавству документів та копій документів, що подаються клієнтом, а також контролюють правильність присвоєння номера рахунка клієнта та його відповідність внутрішньому плану рахунків банку.
Операції за рахунками здійснюються з урахуванням особливостей, визначених Інструкцією № 492, Положенням про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 19 квітня 2005 року № 137 (із змінами) (далі - Положення), та відповідними нормативно-правовими актами Національного банку України.
Відповідно до пункту 4.14 Положення емітенти платіжних карток зобов`язані в порядку та строки, визначені договором, надавати клієнтам виписки про рух коштів на їх картрахунках за операціями, що виконані клієнтами та їх довіреними особами. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) за картковими рахунками клієнтів обумовлюються у договорі банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського рахунка під час відкриття банком карткового рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору.
З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, беручи до уваги Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення України», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», враховуючи неможливість здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, правлінням Національного банку України прийнято постанову від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова).
Відповідно до пункту 5 зазначеної Постанови банки, у тому числі й ПАТ КБ «ПриватБанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд в частині стягнення коштів за договором банківського рахунку, встановивши, що між сторонами склались договірні правовідносини, дійшов правильного висновку про те, що, не повертаючи грошові кошти, відповідач не виконав належним чином покладених на нього зобов`язань щодо повернення грошових коштів за вимогою ОСОБА_1 та позбавив його права користуватись належним йому майном. 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в частині стягнення грошових коштів за договором банківського рахунку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 367, 374, 375 ЦПК України у цій частині належним чином визначився з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, зокрема, банківської картки №  НОМЕР_1 (термін дії 05/16), та дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3770,00 грн. 
Визначений судом розмір грошових кошів, розміщених позивачем відповідно до договору банківського рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» не оспорює.
Верховний Суд, як суд касаційної інстанції, відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, не наділений правом вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційноїінстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Враховуючи те, що касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2019 року. 
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2019 року залишити без змін.
Поновити виконання заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2019 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий   	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	С. О. Карпенко  	
 	Є. В. Краснощоков   	
 	В. І. Крат  	
 	М. Ю. Тітов