ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       23 квітня 2020 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 715/2262/17
       Провадження №22-ц/822/329/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого - Литвинюк І. М. 
суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І., 
секретар - Скрипка С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про виселення, головуючий у І-й інстанції - Цуренко В.А., 

ВСТАНОВИВ:
ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») у листопаді 2017 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення. 
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 12 жовтня 2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок загальною площею 90.40 кв.м., житловою площею 53.80 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 02 жовтня 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н.М. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 6707. 
Зазначав, що після отримання права власності на вказану нерухомість намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому наступних осіб: ОСОБА_1 , який піддягає виселенню без надання іншого жилого приміщення з житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Просив виселити  ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку, без надання іншого жилого приміщення
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено. 
На зазначене рішення АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи. 
Зазначає, що суд першої інстанції не перевірив наявність вільних приміщень з фондів житла для тимчасового проживання у районі мешкання відповідача, не з`ясував до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідача, поклавши тягар доказування на позивача. Для забезпечення кредитних зобов`язань позичальника в іпотеку передана квартира, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності, у зв`язку з чим до даних правовідносин не може бути застосована ч.2 ст.109 ЖК Української РСР. 
На апеляційну скаргу відзив не надходив. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виселення проводиться тільки з наданням іншого житлового приміщення, яке повинно бути зазначене у рішенні суду, позивачем заявлено позовні вимоги без зазначення іншого житлового приміщення. Відсутні докази щодо письмового повідомлення відповідача про виселення. Не тільки позивач АТ «Приватбанк» є власником спірного нерухомого майна, частку у праві власності на вказане нерухоме майно мають також інші особи, зокрема: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Вказані особи з позовними вимогами про виселення відповідача не зверталися.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 12 жовтня 2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок загальною площею 90.40 кв.м., житловою площею 53.80 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 02 жовтня 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н.М., та зареєстрований у державному реєстрі під номером 6707. Майновий поручитель - ОСОБА_1 , боржник - ОСОБА_4 .
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Згідно з частиною четвертою статті 9, частинами першою, четвертою статті 156 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
Частина 3 статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.
Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Отже, частина 2 статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.
Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 16 січня 2020 року у цивільній справі № 725/3754/17-ц.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 в іпотечному договорі від 02 жовтня 2007 року виступав як майновий поручитель, а тому вважається, що іпотечне майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 , придбано не за рахунок кредиту. 
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення відповідача із спірного житлового будинку, оскільки виселення відповідача із іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, неможливе без надання йому іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особі одночасно з його виселенням.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду, а надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради віднесено до компетенції виконавчого комітету міської ради, проте суд першої інстанції поклав обов`язок надати відповідачу інше жиле приміщення на позивача, є безпідставними, оскільки вимога про виселення відповідача заявлена позивачем, відповідно він і повинен довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення особи з іпотечного майна, що не є тотожним з покладенню на позивача обов`язку щодо забезпечення відповідача житлом.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.
Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повної постанови 23 квітня 2020 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк                                                         
Судді:                                                                 Н.К. Височанська 

А.І. Владичан