ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/361/20 Справа № 205/7365/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Варенко О.П., Городничої В.С.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 квітня 2019 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства “Житлово-експлуатаційне підприємство №34” Дніпровської міської ради про припинення протиправних дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:
В квітні 2018 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства “Житлово-експлуатаційне підприємство №34” Дніпровської міської ради про припинення протиправних дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Комунального підприємства “Житлово-експлуатаційне підприємство №34” Дніпровської міської ради про припинення протиправних дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди - відмовлено. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 квітня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. 
Відзивів на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 квітня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту свої прав.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва, виданого 17 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотокругу Михайленком В.П., зареєстрованого в реєстрі за № 441, ОСОБА_1 є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11). Право власності у встановленому законом порядку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 21424582 (а.с. 12).
       Інша Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого Третьою дніпровською держнотконторою 17 листопада 2014 року і зареєстрованого в реєстрі за № 4-1531, належить ОСОБА_2 (а.с. 28). Право власності у встановленому законом порядку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 7718618 (а.с. 29).
       На підставі абз. 1 п. 5 ст. 13 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» у разі, якщо протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом співвласники багатоквартирного будинку, в якому не створено об`єднання співвласників, не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком, управління таким будинком здійснюється управителем, який призначається на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради, на території якої розташований багатоквартирний будинок.
       Відповідач наразі перебуває у процесі ліквідації підприємства, виконавцем послуг по утриманню житлового будинку АДРЕСА_2 призначено КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міськради.
       Згідно з наданою інформацією у відповіді вих. № 3 від 07 березня 2019 року, особовий рахунок № НОМЕР_1 про надання комунальних послуг КП «ЖЕП 34» ДМР з 05 лютого 2018 року було оформлено на ОСОБА_3 , яка 01 травня 2015 року змінила прізвище на « ОСОБА_4 »; з 01 серпня 2017 року вказаний особовий рахунок було переоформлено на ОСОБА_1 . Пакет документів щодо будинку, а також особових рахунків власників квартир, 01 серпня 2018 року було передано управителю – КП «Жилсервіс-2» (а.с. 48). Розмір заборгованості за вказаним особовим рахунком становить 1 054 гривні 03 коп.
       З виписки з особового рахунку № НОМЕР_1 (а.с. 37-38), оформленого на ім`я ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , станом на січень 2019 року обліковується поточна заборгованість у розмірі 1 054 гривень 93 коп.
       Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
       Відповідно до статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.
       Підприємство самостійно: визначає облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообігу і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку.
       Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
       Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 237 від 08 жовтня 1999 року, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства.
       Особовий рахунок, відкритий в КП «ЖЕП 34» Дніпровської міськради, відповідачем було передано управителю КП «Жилсервіс-2», він є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій управителя і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора.
       Вказана правова позиція узгоджується з висновками Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеного у рішенні від 11 червня 2014 року у цивільній справі № 6-398св14.
       Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Захист цивільних прав – це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
       Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.
       Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав у вигляді вимог про припинення протиправних дій не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів особи.
       Окрім цього, та на момент розгляду вказаного спору вимоги про стягнення заборгованості із позивача відповідачем не заявлено, тому заявлені ОСОБА_5 вимоги є передчасно заявленими.
       Висновок суду першої інстанції, що у діях відповідача відсутні порушення прав позивача як споживача житлово-комунальних послуг, є обґрунтованим та підтверджений доказами, що містяться в матеріалах справи.
       Також слід зазначити, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про стягнення суми сплаченої ним заборгованості до особи, з вини якої ця заборгованість утворилася.
       Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції 2004 року споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.
       Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» у редакції 2004 року виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
       З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що правам позивача як споживача житлово-комунальних послуг протиставляється обов`язок відповідача. Проте, під час розгляду справи було встановлено, що позивач не звертався до відповідача з вимогою про укладення договору, доказів зворотного суду надано не було. Також відсутні докази, що відповідачем було відмовлено ОСОБА_1 у підписанні договору.
       Окрім цього, відповідачем житлово-комунальні послуги позивачеві як власнику Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 на теперішній час не надаються, КП «ЖЕП № 34» перебуває у стані припинення, тому не має повноважень для укладення договору на надання житлово-комунальних послуг.
       Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача.
       Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
       Абзацами 1, 2 пункту 3 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
       Згідно з п. 4 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
       Враховуючи перелічені норми права та положення постанови Пленуму ВСУ, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів того, що відповідачем вчинені протиправні дії щодо нього та докази, того що йому завдано моральну шкоду.
       Доводи апеляційної скарги, що цивільне законодавство України безпосередньо пов`язує обов`язок із особою (суб`єктом цивільного права), а не квартирою або іншими предметами цивільних прав, тобто зобов`язання по сплаті комунальних послуг тісно пов`язано із особою у якої такі зобов`язання виникли, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не дають підстав дійти переконання про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а фактично є доводами позову, яким районним судом дана належна правова оцінка. 
Посилання апелянта, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що право власності за відповідачами зареєстровано 17 серпня 2016 року, є безпідставними, оскільки судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовано всі обставин, необхідні для вирішення спору у даній справі. 
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 квітня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

                                                                В.С. Городнича