Справа № 428/3472/19 
Провадження № 22-ц/810/238/20 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року                                                                       м. Сєвєродонецьк
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                Стахової Н.В.  
суддів:                                          Лозко Ю.П., Назарової М.В.,
за участю секретаря
судового засідання:             Сінько А.І.
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач- ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі  судових засідань у спрощеному провадженні 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 14 серпня 2019 року, ухваленого Старобільським районним судом Луганської області у складі судді Колядова В.Ю.,  в приміщенні того ж суду
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
встановив:

У березні 2019 року  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник  ОСОБА_3 , звернулась до Старобільського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 23.03.2015 року між Кредитною спілкою «Імперіал ЛТД» (далі по тексту КС «Імперіал ЛТД») та ОСОБА_2 був укладений договір кредитної лінії № 4824, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. на умовах строковості, зворотності та цільового використання. Плата за користування кредитом відповідно до п. 3.1. становить 70 % річних від загальної суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Строк дії договору становить 24 фактичних місяці від дати отримання боржником кредиту та діє до повного виконання зобов`язань відповідачем.
23.03.2015 року за вказаним договором видано транш кредитної лінії у розмірі 1100 грн.
За згодою сторін було складено графік погашення кредиту, за яким відповідач зобов`язувався до 25 числа кожного місяця сплачувати відсотки за користування кредитом та сам кредит.
Оскільки відповідач порушував графік сплати за кредитом, станом на 12.02.2019 року у неї перед КС «Імперіал ЛТД» утворилась заборгованість за кредитним договором № 4824 від 23.03.2015 року у сумі 6364,01 грн., яка складається з суми позовних вимог 1090 грн. та заборгованість зі сплати відсотків 5274,01 грн.
12.02.2019 року між КС «Імперіал ЛТД» та ОСОБА_1 був укладений договір відступлення права вимоги, відповідно до якого остання набула права вимоги та стала кредитором за кредитним договором № 4824 від 23.03.2015 року.
Враховуючи зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з  ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором кредитної лінії № 4824 від 23.03.2015 року у розмірі 6364,01 грн.
Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 14 серпня 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, у своєму рішенні послався на те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст.512, ст.1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.
Не погодившись з вказаним рішенням,  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник  ОСОБА_3 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Старобільського районного суду Луганської області від 14 серпня 2019 року про відмову у стягненні заборгованості за кредитним договором та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Доводом апеляційної скарги є те, що суд в рішенні посилається на правову позицію та ст. 1077 ЦК України (договір факторингу), які не підлягають застосуванню у даних правовідносинах, оскільки між сторонами був укладений договір цесії.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.
Скаржник та її представник в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином і в установленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи. В письмовій заяві представник позивача просив слухати справу за його відсутності.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись шляхом розміщення оголошення на сайті суду.
Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом першої інстанції встановлено, що 23.03.2015 року між Кредитною спілкою «Імперіал ЛТД» (далі по тексту КС «Імперіал ЛТД») та ОСОБА_2 був укладений договір кредитної лінії № 4824, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. на умовах строковості, зворотності та цільового використання. Плата за користування кредитом відповідно до п. 3.1. становить 70 % річних від загальної суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Строк дії договору становить 24 фактичних місяці від дати отримання боржником кредиту та діє до повного виконання зобов`язань відповідачем.
23.03.2015 року за вказаним договором видано транш кредитної лінії у розмірі 1100 грн. (а.с. 10).
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 4824 від 23.03.2015 року заборгованість відповідача станом на 12.02.2019 року становить 6374,01 грн.
12 лютого 2019 року між КС «Імперіал ЛТД» та ОСОБА_1 був укладений договір відступлення права вимоги, згідно якого КС «Імперіал ЛТД» в порядку та на умовах , визначених договором передав ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 набула право вимоги, належне спілці, і стає кредитором за кредитним договором № 4824 від 23.03.2015 року, укладеного між КС «Імперіал ЛТД» та ОСОБА_2 .
З урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції, дійшов висновку, що ОСОБА_1 не має правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості на свою користь за кредитним договором № 4824 ід 23.03.2015 року, оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, так як для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа, якою фізична особа не є.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні позовних вимог, однак висновок суду про те, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з тих підстав, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, так як для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа, якою фізична особа не є, не в повній мірі відповідає вимогам закону, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, передбачених цією статтею, зокрема договорів.
Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 510 ЦК України визначено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Відповідно до п. 1 ч.1ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.
На відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки частиною третьою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі- продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.
У п. 2.1 договору цесії передбачено, що ОСОБА_1 (цесіонарій) набуває право вимагати від боржника належного виконання зобов`язання - повернути кошти, одержані в рахунок кредитного договору № 4824 від 23.03.2015 року, повернути нараховані відсотки за користування кредитними коштами та виконати свої зобов`язання у повному обсязі, передбачені договором, укладеними між цедентом і боржником.
Відповідно до ст. 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Це означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення, або в силу прямої вказівки закону.
Відповідно до ч. 2-3ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Матеріали справи не містять жодних доказів того, що договір відступлення права вимоги від 12.02.2019 року, укладений між КС «Імперіал ЛТД» та ОСОБА_1 , в установленому законом порядку не визнавався недійсним з підстав його укладення з порушенням вимог чинного законодавства.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об`єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об`єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом.
Статтею 21 Закону України «Про кредитні спілки» визначено види господарської діяльності кредитної спілки. 
Згідно п. 11 ч.1 вказаної статті передбачено, що провадження кредитною спілкою іншої діяльності, крім передбаченої цим Законом, не допускається.
Отже, кредитна спілка як кредитодавець з огляду на особливості правового статусу, визначеного законом не має права відступати право вимоги за кредитним договором, так як такі повноваження цим законом не передбачені.
Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59 цс15 та від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 та постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 642/1269/16-ц.
Отже, спірні зобов`язання виникають із кредитного договору укладеного між КС «Імперіал ЛТД» та ОСОБА_1 , надання кредитних коштів здійснено за рахунок об`єднання грошових внесків членів кредитної спілки, тому такі зобов`язання тісно пов`язані з особою кредитора і в силу положень статті 515 ЦК України заміна кредитора у таких зобов`язаннях не допускається, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідача на користь позивачки не підлягають задоволенню саме з підстав того, що відступлення права вимоги КС «Імперіал ЛТД» не спричиняє правових наслідків.
Доводи апеляційної скарги про застосування судом першої інстанції положень Цивільного кодексу України про договір факторингу, не приймаються до уваги, оскільки в оскаржуваному рішенні не міститься посилання на укладення між сторонами договору факторингу та не зроблено жодних висновків про це.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).
З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання суду на необґрунтованість заявлених вимог з тих підстав, що відступлення права вимоги за кредитним договором відбулося на користь фізичної особи, а не на користь банку або іншої фінансової установи а кредитором за кредитним договором може бути лише банк або інша фінансова установа.
Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, а у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в апеляційному суді компенсуються за рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 14 серпня 2019 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
У іншій частині рішення Старобільського районного суду Луганської області від 14 серпня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, цей строк продовжується на строк дії карантину.
Повний текст постанови складений - 03 червня 2020 року.

Головуючий
Судді: