Постанова
Іменем України
03 березня 2020 року
м. Київ
справа № 527/2884/15
провадження № 51-4787км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисників                                                  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_10 на вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 18 червня 2019 року та вирок Полтавського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013180140000092, за обвинуваченням
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вищевказаним вироком місцевого суду ОСОБА_10 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 80 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
За вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим у тому, що він 29 липня 2012 року близько 23:00 біля будинку культури на  АДРЕСА_2  на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли раптово, завдав удару кулаком в потилицю ОСОБА_11 , схопив останнього за шию, кинув з прискоренням на асфальт й ударив його ногою в голову, спричинивши тяжких тілесних ушкоджень у виді закритої черепно-мозкової травми голови, забою головного мозку, перелому лобної кістки, крововиливів та гематом.
Апеляційний суд частково задовольнив апеляційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_11 та його представника ОСОБА_12 , скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання й ухвалив свій, яким призначив ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 121 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а в решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисники ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушують питання про скасування вищезазначених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Захисники зазначають, що хоча повідомлення про підозру депутату сільської ради ОСОБА_10 і підписане прокурором Полтавської області, однак він не входив до складу групи прокурорів у кримінальному провадженні. Крім того, повідомлення вручено слідчим, чим порушено вимоги статей 36, 480, 481 КПК. Стверджують, що деякі слідчі дії проведено неуповноваженими слідчими ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які не входили до складу групи слідчих у кримінальному провадженні, а обвинувальний акт щодо ОСОБА_10 не відповідає вимогам ст. 290, пунктам 5, 9 ч. 2 ст. 291, ст. 293 КПК, оскільки складений передчасно, до надання стороні захисту доступу до матеріалів досудового розслідування. У вказаному процесуальному документі не зазначено місця і дати його складання, належним чином не сформульовано обвинувачення, яке в подальшому суд визнав доведеним, не встановивши мотиву і мети злочину. Захисники звертають увагу, що у справі відсутні аудіозаписи судових засідань 26 вересня 2017 року та 30 січня 2018 року, що, на думку касаторів, є безумовною підставою для скасування судових рішень згідно п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК. Також захисники вважають, що головуюча у місцевому суді суддя ОСОБА_16 порушила таємницю нарадчої кімнати, куди вийшла о 16:32 12 червня 2019 року, а повернулась й оголосила вирок о 10:00 18 червня 2019 року, хоча в цей же день о 09:00 розглянула справу № 527/1173/19. Аналогічне порушення захисники вбачають і в тому, що головуюча під час підготовчого судового засідання 06 червня 2017 року до виходу в нарадчу кімнату узгодила з учасниками дату судового розгляду за поданим обвинувальним актом, тим самим давши зрозуміти, яке рішення буде прийнято судом.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на недоведеність винуватості, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції, або ж зміну вироку апеляційного суду та звільнення його на підставі ст. 75 КК від відбування покарання із випробуванням з іспитовим строком 3 роки. Зазначає, що  ОСОБА_11 він не бив, а останній міг отримати тілесні ушкодження від падіння. Незважаючи на це, суд не врахував свідчення ОСОБА_10 та обґрунтував вирок суперечливими показаннями потерпілого й свідків. Засуджений стверджує про порушення порядку вручення йому повідомлення про підозру, вказує на недоліки при складенні обвинувального акта – доводи в цій частині аналогічні доводам скарги захисників ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . Вважає, що оскільки він є депутатом, обвинувальний акт щодо нього повинен був скласти керівник регіональної прокуратури, вказує на неправильну кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 121 КК. Незважаючи на це, суд не повернув обвинувального акту прокурору, всупереч вимогам статей 314, 314-1 КПК не вирішив питання про складення досудової доповіді щодо ОСОБА_10 . Засуджений звертає увагу, що він погодився з вироком місцевого суду, який апеляційний суд необґрунтовано скасував, призначив йому по суті те саме покарання, а тому мав постановити ухвалу, а не ухвалювати вирок. На думку ОСОБА_10 , апеляційний суд не врахував обставин, які пом`якшують його покарання (часткове визнання вини, сприяння розкриттю злочину, відшкодування матеріальної шкоди потерпілому, відсутність судимостей, позитивні характеристики, перебування на утриманні малолітніх дітей), безпідставно зазначив про його зухвалу поведінку, хоча насправді він намагався зупинити бійку, що виникла біля клубу. Не врахував апеляційний суд і того, що під час відбуття покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_10 не зможе відшкодовувати потерпілому моральну шкоду.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, порушує питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. На обґрунтування такого прохання зазначає, що апеляційний суд не врахував обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_10 (крім вищенаведених ще і його щире каяття, працевлаштування, статус депутата), тобто всі ті, які обґрунтовано врахував місцевий суд. На думку захисника, апеляційний суд у вироку допустив суперечності при викладенні мотивів свого рішення.
У запереченнях на касаційні скарги засудженого та захисника ОСОБА_9 потерпілий ОСОБА_11 та його представник ОСОБА_12 вважають їх необґрунтованими та просять залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення – без змін.
Позиції учасників судового провадження
Захисники підтримали касаційну скаргу  ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в повному обсязі, касаційну скаргу засудженого - частково, касаційну скаргу захисника ОСОБА_17 – не підтримали, а прокурор заперечувала проти  задоволення усіх касаційних скарг, вважала оскаржувані судові рішення законними, обгрунтованими й вмотивованими.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, а неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що посилається засуджений у касаційній скарзі, не можуть бути предметом перегляду в касаційному суді.
Висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, місцевий суд дійшов відповідно до вимог ст. 370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст. 94 КПК.
Такий висновок місцевий суд обґрунтував, зокрема, показаннями, наданими в суді потерпілим ОСОБА_11 (про те, як ОСОБА_10 ударив його в потилицю, схопив та кинув з прискоренням на асфальт, від чого він втратив свідомість), свідками ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 (які були присутні під час побиття потерпілого ОСОБА_10 , який вже лежачого потерпілого вдарив ногою в голову), ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 ,   ОСОБА_24 , ОСОБА_18 експертом ОСОБА_25 , а також даними протоколів слідчих дій, висновками експертів й іншими письмовими доказами.
Визнавши зазначені докази достовірними, допустимими, а в сукупності – достатніми, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину і правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 121 КК як умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння. 
Слід зазначити, що вина - основна й обов`язкова ознака суб`єктивної сторони будь-якого злочину. Мотив і мета – факультативні ознаки суб`єктивної сторони злочину. Вони вимагають свого встановлення лише у тих випадках, коли про це прямо зазначено у законі (в  диспозиції статті Особливої частини КК) або коли вони однозначно випливають із змісту злочину.  
Диспозиція ч. 1 ст. 121 КК не містить вказівки на мотив і мету злочину, як на обов`язкову ознаку суб`єктивної сторони злочину.  
Проте, як факультативні ознаки суб`єктивної сторони, вони дають можливість правильно зрозуміти психічний стан особи в момент вчинення злочину, виявити причини протиправної поведінки, точно визначити форму вини і ступінь суспільної небезпеки особи, дати правильну кримінально-правову оцінку вчиненому.
У даному кримінальному провадженні, виходячи із змісту злочину, суди попередніх інстанцій встановили наявність умислу на спричинення тілесних ушкоджень, а також мотив злочину - на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли раптово, чого достатньо для кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 121 КК. Тому доводи  захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8  в цій частини слід визнати безпідставними. 
При цьому місцевий суд, спростовуючи твердження сторони захисту, визнав показання потерпілого та свідків послідовними й такими, що узгоджуються між собою, не містять істотних суперечностей, і підстав не довіряти їм у суду першої інстанції не було. Суд визнав недостовірними показання обвинуваченого ОСОБА_10 (про те, що він не бив потерпілого, а тільки потягнув його, після чого вони разом упали на асфальт), які спростовуються іншими дослідженими доказами.
Доводи захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та засудженого про порушення на стадії досудового розслідування вимог процесуального закону, зокрема про участь у кримінальному провадженні слідчих, які не входили до складу групи слідчих, вручення депутату ОСОБА_10 повідомлення про підозру неуповноваженим прокурором, недоліки обвинувального акта –необґрунтовані.
Так, матеріалами кримінального провадження підтверджено, що ряд слідчих дій у ньому дійсно проводили слідчі ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , однак питання законності їх участі в кримінальному провадженні сторона захисту під час розгляду провадження у судах першої та апеляційної інстанції не порушувала.
У ході касаційної перевірки вищезазначених матеріалів встановлено, що слідчий ОСОБА_15 проводив огляд місця події 16 листопада 2012 року (т. 3, а.п. 191-194), тобто до набрання чинності КПК 2012 року. За результатом цієї слідчої дії ОСОБА_15 склав протокол огляду за правилами КПК 1960 року. Цей доказ є допустимим відповідно до п. 8 Перехідних положень КПК 2012 року.
Оскільки сторона захисту не порушувала вищевказані питання в суді першої та апеляційної інстанції,  не дивлячись на те, що в реєстрі такі відомості частково містилися, тому сторона обвинувачення таких процесуальних документів не надавала.
 У судовому засіданні суду касаційної інстанції прокурор на спростування доводів касаційної скарги захисників надала копії доручень про проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013180140000092 від 12 лютого 2013 року та від 21 вересня 2014 року, виданих начальником СВ Глобинського РВ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_26 відповідно слідчим ОСОБА_14 і ОСОБА_13 , а також копії складених останніми повідомлень про початок досудового розслідування вказаного кримінального провадження відповідно від 13 лютого 2013 року та від 21 вересня 2014 року. Тобто ці слідчі на законних підставах брали участь у розслідуванні кримінального провадження щодо ОСОБА_10 . 
Надані прокурором копії вищевказаних документів не є доказами в розумінні положень ст. 84 КПК, а є процесуальними документами на підтвердження законності проведених на стадії досудового розслідування процесуальних дій. 
Безпідставними є доводи захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_10 про порушення вимог статей 36, 480, 481 КПК при врученні останньому як депутату місцевої ради повідомлення про підозру. На думку касаторів, прокурор Полтавської області для підписання повідомлення про підозру мав бути включеним до групи прокурорів у кримінальному провадженні та особисто вручити ОСОБА_10 повідомлення про підозру, а засуджений вважає, що прокурор області повинен скласти й обвинувальний акт.
Загальні положення, які регулюють питання процедури повідомлення про підозру, містяться в главі 22 КПК.
Так, ч. 1 ст. 276 КПК передбачені випадки, в яких повідомлення про підозру здійснюється обов`язково в порядку, передбаченому ст. 278 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 276 КПК встановлено, що у випадках, передбачених ч. 1 цієї статті, слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа (особа, якій законом надано право здійснювати затримання) зобов`язані невідкладно повідомити підозрюваному про його права, передбачені ст. 42 цього Кодексу. Після повідомлення про права слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа зобов`язані також детально роз`яснити кожне із зазначених прав, якщо підозрюваний висловить прохання про це (ч. 3 ст. 276 КПК).
Глава 22 КПК регулює питання щодо порядку вручення письмового повідомлення про підозру, де законодавець, крім термінів «здійснюється» та «складається», вживає також термін «вручається» в контексті повідомлення про підозру (частини 1 і 2 ст. 278 КПК).
За загальним правилом письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором (ч. 1 ст. 277 КПК). Однак у ст. 276 цього Кодексу зазначено, що особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб визначаються главою 37 цього Кодексу.
За приписами ст. 480 КПК депутат місцевої ради належить до категорії осіб, щодо яких здійснюється особливий порядок кримінального провадження.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 481 КПК письмове повідомлення про підозру депутата місцевої ради здійснюється Генеральним прокурором, його заступником, керівником регіональної прокуратури в межах його повноважень.
У постанові від 11 грудня 2019 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 536/2475/14-к, провадження № 13-34кс19) зробила висновок щодо застосування норм права, які стосуються вручення підозри спеціальним суб`єктам, відповідно до якого гарантія незалежності суддів забезпечується тим, що виключно Генеральний прокурор або його заступник перевіряють підстави для повідомлення про підозру судді, складають та підписують її текст, а також можуть повідомити про нову підозру або змінити раніше повідомлену підозру. Письмове повідомлення про підозру судді, яке передбачає погодження та подальше підписання такого процесуального документа, може здійснюватися лише Генеральним прокурором або його заступником. Це повноваження Генерального прокурора або його заступника є винятковим і не може бути передоручене іншим особам. Генеральний прокурор або його заступник реалізують повноваження щодо письмового повідомлення про підозру судді незалежно від того, чи здійснюють вони процесуальне керівництво у конкретному кримінальному провадженні. Генеральний прокурор або його заступник можуть доручити вручення прийнятого (складеного) та підписаного ними повідомлення про підозру судді суб`єкту, уповноваженому здійснювати процесуальні дії у конкретному кримінальному провадженні. Вручення повідомлення про підозру судді уповноваженим суб`єктом за умови, що таке рішення було прийняте (складене) та підписане саме Генеральним прокурором або його заступником, не порушує гарантії суддівської незалежності.
З матеріалів контрольного провадження вбачається, що повідомлення про підозру депутата шостого скликання Землянківської сільської ради Глобинського району Полтавської області ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 121 КК, 14 липня 2015 року підписав прокурор Полтавської області ОСОБА_27 , а вручив це повідомлення підозрюваному наступного дня слідчий ОСОБА_13 (т. 3, а.п. 291-293). Тобто повідомлення про підозру ОСОБА_10 складено та вручено з дотриманням вимог статей 276, 277, 480, 481 КПК.
При цьому положення КПК не містять вимог щодо необхідності складення обвинувального акта в кримінальному провадженні щодо депутата місцевої ради керівником регіональної прокуратури, на чому наголошує ОСОБА_10 .
Всупереч доводам захисників та засудженого, обвинувальний акт складений із дотриманням вимог ст. 291 КПК, у ньому викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, а також зазначено дату та місце його складання (т. 1, а.с. 5-6).
Прослуховуванням  аудіозапису судових засідань місцевого суду вбачається, що обвинувачений дав детальні показання щодо обставин події, висунув свою версію захисту, що свідчить про  його обізнаність з пред`явленим обвинуваченням, а отже порушень права обвинуваченого на захист та положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлено.
Що стосується доводів захисту про те, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні складений до ознайомлення сторони захисту з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів зазначає наступне. З ухвали Глобинського районного суду Полтавської області від 27 листопада 2015 року вбачається (т. 1, а.с. 78), що слідчий суддя, розглянувши клопотання слідчого ОСОБА_13 про установлення строку для ознайомлення підозрюваного ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_28 з матеріалами кримінального провадження № 12013180140000092, встановив, що після закінчення досудового розслідування 18 вересня 2015 року прокурор прокуратури Глобинського району ОСОБА_29 у порядку ч. 1 ст. 290 КПК надав дозвіл на відкриття матеріалів, а слідчий цього ж дня повідомив про це захисника ОСОБА_28 21 вересня 2015 року стороні захисту було надано доступ до матеріалів досудового розслідування в одному томі, однак підозрюваний та захисник, прибувши до Глобинського РВ УМВС України в Полтавській області, до ознайомлення не приступили. 25 вересня 2015 року підозрюваному було вручено повідомлення про завершення досудового слідства та запропоновано прибути до Глобинського РВ УМВС України 28 вересня 2015 року для ознайомлення з матеріалами досудового розслідування. У зазначений день підозрюваний та захисник прибули до райвідділу, але до ознайомлення також не приступили, при цьому ОСОБА_10 надав клопотання про встановлення строку для ознайомлення з матеріалами досудового розслідування. Станом на 29 вересня 2015 року підозрюваний та захисник ознайомилися з 50 аркушами кримінального провадження з 313.
Зважаючи на те, що ОСОБА_10 та його захиснику були забезпечені належні умови для реалізації права на доступ до матеріалів, можливість скопіювати чи відобразити іншим чином будь-які речові докази і документи розслідування, однак сторона захисту зволікала при ознайомленні з матеріалами, слідчий суддя задовольнив вищезазначене клопотання слідчого та встановив строк для ознайомлення сторони захисту з матеріалами кримінального провадження до 11 грудня 2015 року включно, після чого 12 грудня 2015 року обвинувальний акт був направлений захиснику та підозрюваному, а 14 грудня 2015 року – до суду (т. 1, а.с. 11-15).
Отже вимог статей 290, 291, 293 КПК органом досудового розслідування не було порушено, а місцевий суд не встановив підстав для повернення обвинувального акта прокурору в підготовчому судовому засіданні.
Безпідставними є доводи захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про порушення таємниці нарадчої кімнати головуючою суддею, яка під час підготовчого судового засідання 06 червня 2017 року до виходу в нарадчу кімнату узгодила з учасниками дату судового розгляду за поданим обвинувальним актом, тим самим давши зрозуміти, яке рішення буде прийнято судом.
Журналом та аудіозаписом підготовчого судового засідання місцевого суду від 06 червня 2017 року підтверджено, що головуюча спочатку розглянула в нарадчій кімнаті клопотання захисника про повернення обвинувального акта, після виходу з нарадчої кімнати проголосила ухвалу про відмову у задоволенні вказаного клопотання й з урахуванням того, що підстав для повернення обвинувального акта прокурору не було встановлено, узгодила з учасниками дату судового розгляду кримінального провадження, після чого видалилася до нарадчої кімнати, по виходу з якої проголосила ухвалу про призначення справи до судового розгляду (т. 3, а.с. 17-20). Порушень вимог ст. 314 КПК, а також таємниці нарадчої кімнати під час проведення підготовчого судового засідання у місцевому суді не встановлено.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження також встановлено, що в судових засіданнях 26 вересня 2017 року (т. 3, а.с. 96) та 30 січня 2018 року (т. 3, а.с. 116) не проводилося процесуальних дій, розгляд справи в обох випадках було відкладено через неявку учасників судового провадження. Аудіозапис судового засідання від 30 січня 2018 року всупереч доводам ОСОБА_7 та  ОСОБА_8 наявний у кримінальному провадженні, а відсутність аудіозапису судового засідання від 26 вересня 2017 року не є безумовною підставою для скасування вироку в розумінні п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК, відповідно до якого судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції. Судове провадження у місцевому суді зафіксовано на технічних носіях (5 дисків), які закріплені на обгортці 4 тому кримінального провадження.
Також захисники вважають, що головуюча в місцевому суді суддя ОСОБА_16 під час ухвалення вироку порушила таємницю нарадчої кімнати, куди вийшла о 16:32 12 червня 2019 року, а повернулася й оголосила вирок о 10:00 18 червня 2019 року, хоча в цей же день о 09:00 розглянула справу № 527/1173/19.
На запит касаційного суду голова Глобинського районного суду Полтавської області повідомила, що справа № 527/1173/19 за клопотанням слідчого Глобинського ВП ГУНП в Полтавській області про накладення арешту на майно в кримінальному провадженні № 1201917014000375 дійсно була призначена до розгляду у вищезазначені дату та час, однак фактично розглянута суддею ОСОБА_16 об 11:00 18 червня 2019 року. Зважаючи на те, що учасники судового провадження не прибули у судове засідання, відповідно до вимог ч. 4 ст. 107 КПК фіксування за допомогою технічних засобів у справі № 527/1173/19 не здійснювалося, про що секретарем судового засідання складено відповідну довідку.
Отже, порушень таємниці нарадчої кімнати в місцевому суді під час ухвалення вироку в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_10 не встановлено.
У касаційній скарзі засуджений, не погоджуючись із призначеним йому покаранням, також зазначає, що суд не надав доручення органу пробації для складання стосовно нього досудової доповіді, що, на думку ОСОБА_10 , призвело до відсутності характеризуючих даних щодо нього, а в подальшому вплинуло на призначення покарання.
Однак такі доводи колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки при призначенні ОСОБА_10 покарання, місцевий суд дотримався загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК, адже врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не притягався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцями роботи та проживання, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, є депутатом шостого скликання Землянківської сільської ради Глобинського району Полтавської області. Урахував суд те, що ОСОБА_10 частково відшкодував потерпілому матеріальну шкоду, а також позицію потерпілого щодо призначення обвинуваченому покарання. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого, суд не встановив.
Тобто, призначаючи покарання, суд зважив на характеристику особи, якої було достатньо для прийняття відповідного рішення, при цьому призначене покарання повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Отже, в суду було достатньо даних про особу винного, щоб дійти висновку про таке покарання, ці дані містяться в матеріалах кримінального провадження і вони лягли в основу вироку.
Таким чином доводи ОСОБА_10 щодо необхідності надання доручення органу пробації про зібрання додаткових даних про його особу, колегія суддів вважає необґрунтованими та не вбачає істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставою для скасування судових рішень.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, апеляційний дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність застосування до засудженого ст. 75 КК. При цьому апеляційний суд урахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого ОСОБА_10 злочину, в тому числі й ті, на які посилаються засуджений та захисник ОСОБА_9 у касаційних скаргах. Врахував апеляційний суд і поведінку ОСОБА_10 , який підійшов до потерпілого ззаду, завдав йому удару кулаком в потилицю, схопив за шию, кинув з прискоренням на асфальт й ударив лежачого потерпілого ногою в голову, карету швидкої допомоги не викликав та покинув місце події, внаслідок злочинних дій засудженого ОСОБА_11 отримав інвалідність. Доводи ОСОБА_10 про помилковість врахування апеляційним судом його зухвалої поведінки, оскільки він намагався зупинити бійку, є безпідставними з огляду на встановлені місцевим судом фактичні обставини, згідно яких ОСОБА_10 першим спровокував конфлікт із потерпілим.
Встановлені судом першої інстанції обставини та дані, що характеризують особу обвинуваченого, перелічені у касаційних скаргах, стали підставами для призначення засудженому мінімального покарання згідно санкції ч. 1 ст. 121 КК.
Колегія суддів касаційного суду погоджується з вищезазначеним висновком апеляційного суду і вважає, що призначене ОСОБА_10 цим судом покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним для виправлення засудженого й попередження вчинення нових злочинів.
Що стосується доводів засудженого про неправильно обрану апеляційним судом форму судового рішення, оскільки цей суд призначив йому по суті те саме покарання, що й місцевий суд, а тому мав постановити ухвалу, а не ухвалювати вирок, то зазначені доводи є необґрунтованими виходячи з наступного.
Згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Відповідно до правового висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 лютого 2020 року (справа № 309/2466/18, провадження № 51-2770кмо19), рішення про призначення особі покарання, у тому числі менш суворого, але яке підлягає реальному відбуванню, замість призначеного судом першої інстанції покарання, від відбування якого її було звільнено з випробуванням, ухвалюється судом апеляційної інстанції у формі вироку.
Апеляційний суд призначив ОСОБА_10 за видом і розміром те саме покарання, що і місцевий суд, але без звільнення від його відбування. Тобто правове становище обвинуваченого було погіршено, а тому апеляційний суд обґрунтовано ухвалив новий вирок.
Колегія суддів вважає, що при розгляді цього кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанцій не допустили істотних порушень норм процесуального права і правильно застосували норми матеріального закону. Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК (у частині, залишеній без змін апеляційним судом), а вирок апеляційного суду – вимогам ст. 420 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подані касаційні скарги слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 18 червня 2019 року та вирок Полтавського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року щодо  ОСОБА_10 залишити без змін, а касаційні скарги останнього, захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                        ОСОБА_3