ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3652/20 Справа № 212/7666/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/7666/19
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді -       Зубакової В.П.
суддів -                        Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні  у порядку  ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України  без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2019 року, яке ухвалене суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 грудня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПРАТ «ЦГЗК»)  про стягнення моральної шкоди, посилаючись на отримання нею професійних захворювань внаслідок роботи протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК у 2019 році їй було первинно встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 50 % ( 30% - радикулопатія, 20 % - ХОЗЛ) з 20 серпня 2019 року до 01 вересня 2020 року та визнано особою з інвалідності третьої групи, з наступним переоглядом 01 серпня 2020 року 
Позивачка вважає, що у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями, їй з вини відповідача спричинено моральну шкоду, а тому просила суд стягнути на її користь з ПРАТ «ЦГЗК»в рахунок її відшкодування 146 055, 00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2019  року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з  ПРАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
Стягнуто з ПРАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на надання правової допомоги в розмірі 1872,00 грн.
Стягнуто з ПРАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ПРАТ «ЦГЗК» ставить питання про зміну рішення суду,просить зменшити розмір стягнутої з ПРАТ «ЦГЗК» на користь позивачки моральної шкоди з 70 000,00 грн. до 50 000,00  та розмір витрат на правничу допомогу з 1872,00 грн. до 1 000,00 грн., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. Вказує, що судом першої інстанції не враховано окрему думку члена комісії з розслідування причин виникнення у позивачки хронічного професійного захворювання. Крім того, позивачка при прийомі на роботу була під підпис ознайомлена з умовами праці та добровільно працювала у шкідливих умовах з метою отримання більшої заробітної плати, більш тривалої відпустки відносно інших професій та виходу на пенсію на пільгових умовах. Також зазначає, що судом стягнуто моральну шкоду в завищеному розмірі без врахування засад розумності, виваженості й справедливості, є необґрунтованим та не відповідає сталій судовій практиці при розгляді аналогічних справ. Вважає, що позивачці встановлено лише 50% втрати професійної працездатності, тобто мінімальне ушкодження стану здоров`я на виробництві, які не призвело до порушення професійної працездатності, а лише викликало деякі погіршення стану життєдіяльності позивача, що також свідчить про те, що потерпіла може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з помірно або незначним зниженням складності робіт, відповідно до п.2.13.5. Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.06.2012 року № 420, крім того стан здоров`я позивачки може бути відновлено, адже їй призначено наступний переогляд 01.09.2020 року. Ніяких доказів страждань в позові позивачкою не зазначено. Також, зазначає, що в Акті приймання - передачі правової допомоги до умов договору про надання правової допомоги, адвокатом Карнаух Т.В. визначено пункт 7, а саме представлення інтересів в суді вартістю 1200 гривень, однак рішення по справі було винесено за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що  ОСОБА_1 з 04.02.2004 року по 01.07.2019 року працювала машиністом конвеєра ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПРАТ «ЦГЗК» (а.с.24-28).
01.07.2019 року позивачка була звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а.с.28).
Згідно медичного висновку Лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини від 23.05.2019 року № 871 ОСОБА_1 встановлене професійне захворювання: радикулопатія попереково-крижова L4, L5, S1 білатеральна з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді деформуючого остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (ПФ другого ступеня). Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт, емфізема легень першої стадії), група В. ЛН першого-другого ступеня. (а.с. 11).
Відповідно до п. 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15 липня 2019 року, причиною професійних захворювань позивачки є робота в умовах впливу шкідливих факторів, умови праці за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 2 ступеня (шкідливі), за мікрокліматом - до 3 класу 2 ступеня (шкідливі), за рівнем шуму - до 3 класу 2 ступеня (шкідливі), за важкістю праці - до 3 класу 2 ступеня (шкідливі), за показниками напруженості праці - до 3 класу 1 ступеня шкідливості. Загальна оцінка - до 3 класу 2 ступеня (шкідливі). Періодичне перебування у позі «стоячи» 62,4% часу зміни (при нормі до 60% часу зміни); Нахили тулуба (вимушені, більше 30°) в кількості до 310 за зміну при нормі 51-100; Пил переважно фіброгенної дії: вміст пилу з вмістом вільного кремнію діоксиду до 70% > у повітрі робочої зони концентрація, мг/мЗ: в 2,8 рази перевищує ГДК (5,71 мг/мЗ при ГДК до 2,0 мг/мЗ).
Пунктом 20 цього Акту осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, враховуючи роботу ОСОБА_1 тривалий час в умовах впливу шкідливих факторів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання, встановити неможливо.
Згідно висновку МСЕК від 21 серпня 2019 року (серія 12 ААА № 054887) позивачці ОСОБА_1 первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності (30% - радикулопатія, 20 % - ХОЗЛ) з 20 серпня 2019 року до 01 вересня 2020 року та визнано особою з інвалідності третьої групи, з наступним переоглядом 01 серпня 2020 року (а.с. 10,10-зворот).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
З акту розслідування професійного захворювання 15.07.2019 року (а.с. 4-9) вбачається, що причиною професійного захворювання позивачки є тривала робота на підприємстві відповідача (15 років 04 місяці) в умовах підвищених параметрів речовин фіброгенної дії, напруженості та важкості праці, виробничого шуму, несприятливого мікроклімату. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивачки, які завдають їй фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини ПРАТ «ЦГЗК», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.
    Доводи апеляційної скарги про те, що позивачці встановлено лише 50% втрати професійної працездатності, тобто мінімальне ушкодження стану здоров`я на виробництві, яке не призвело до порушення професійної працездатності, а лише викликало деякі погіршення стану життєдіяльності позивачки, що також свідчить про те, що потерпіла може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з помірно або незначним зниженням складності робіт, відповідно до п.2.13.5. Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.06.2012 року № 420, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки, здатність та можливість позивачки працювати за своєю професією надалі, жодним чином не компенсують позивачці шкоду, завдану втратою професійної працездатності у зв`язку з професійними захворюваннями, та не знімають з роботодавця обов`язку з відшкодування такої шкоди.
Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивачка добровільно працювала тривалий час у шкідливих умовах праці та саме її дії стали причиною професійних захворювань безпідставні та суперечать вищевикладеному, оскільки згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15.07.2019 року, причиною професійних захворювань позивачки є її робота тільки на підприємстві відповідача протягом 15 років 04 місяців, в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, які перевищували нормативні показники.
При цьому, добровільність виконання позивачкою робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст.153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, у зв`язку із чим, доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині, колегія суддів не бере до уваги.
Спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у зв`язку з отриманими нею професійними захворюваннями встановлений в судовому засіданні. Так, позивачка час від часу змушена проходити амбулаторний та стаціонарний курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлена нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя.
Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.   
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивачки, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманих професійних захворювань, стаж роботи позивачки в умовах впливу шкідливих факторів на підприємстві відповідача, впродовж 15 років 04 місяців, відсоток втрати нею професійної працездатності в розмірі 50 %, визнання її особою з інвалідністю третьої групи, стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та можливістю його відновлення. 
Посилання представника відповідача ПРАТ «ЦГЗК» на практику розгляду аналогічних справ є безпідставними та суперечать чинному законодавству, згідно якого суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України ( ч.1 ст. 8 ЦПК України).
Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, а саме визначеного розміру витрат на професійну правничу допомогу.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.
Зокрема, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання професійної правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання професійної правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджуються здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робі, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги (п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою ОСОБА_1 було сплачено адвокату Карнаух Т.В. 3 900,00 грн. за надання професійної правничої допомоги за договором про надання правової допомоги № 37/19 від 27.08.2019 року, також, позивачкою надано детальний опис наданих адвокатом послуг.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.
Таким чином, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги відповідача про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є неправомірно отриманим, оскільки в Акті приймання - передачі правової допомоги до умов договору про надання правової допомоги, адвокатом Карнаух Т.В. зазначено, що представлення інтересів в суді вартує 1200 гривень, проте рішення по справі було винесено за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін, оскільки судом першої інстанції, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, вірно стягнуті з відповідача на користь позивача понесені судові витрати за надання правової допомоги пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України   оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу   Дніпропетровської області від 03 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 25 березня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: