Постанова                                             
Іменем України
25 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 521/7436/16-ц
 
провадження № 61-14919св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси у складі судді Михайлюка О. А. від 17 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В., від 01 лютого 2018 року,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - 
ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 31 серпня 2012 року між ПАТ «Банк Кіпру», правонаступником якого є ПАТ «Неос Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 295 800 грн під 23,99% річних строком до 30 серпня 
2022 року. 
На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, цього ж дня між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, предметом якого є належна останній трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .
21 липня 2014 року між ПАТ «Неос Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір факторингу, за яким до позивач отримав право грошової вимоги за вказаним вище кредитним договором.
Позивач вказував, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, станом на 31 березня 2016 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 348 736,76 грн, яка складається із: 275 452,91 грн - тіло кредиту; 73 283,85 грн - проценти, в рахунок погашення якої просив звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів.
21 жовтня 2016 року представник банку подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за процентами станом на 21 жовтня 2016 року у розмірі 100 131,79 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 100 131,79 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, допустив заборгованість за процентами за користування кредитом, а тому ця заборгованість підлягає стягненню у повному обсязі.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за відсотками у розмірі 98 181,87 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року з відповідача на користь позивача була стягнута заборгованість за кредитним договором, в тому числі й процентами, станом на 16 червня 2015 року, а тому з відповідача підлягають стягненню проценти за період з 17 червня 2015 року по 10 жовтня 2016 року (день виконання рішення суду).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що звертаючись до суду із позовом банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, однак у подальшому подав до суду позовну заяву у новій редакції, в якій, на думку заявника, одночасно змінив підставу і предмет позову, що є порушенням статті 31 ЦПК України 2004 року, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для прийняття до розгляду заяви із зміненим предметом та підставами позову. Крім того, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року з неї вже була стягнута заборгованості за кредитним договором, яку вона погасила у повному обсязі. 
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У жовтні 2018 року від ПАТ «Альфа-Банк» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою суду від 29 жовтня 2018 року зупинено виконання постанови суду апеляційної інстанції. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
31 серпня 2012 року між ПАТ «Банк Кіпру», правонаступником якого є 
ПАТ «Неос Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 295 800 грн під 23,99% річних строком до 30 серпня 2022 року. 
 
На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, цього ж дня між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, предметом якого є належна останній трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .
 
21 липня 2014 року між ПАТ «Неос Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір факторингу, за яким позивач отримав право вимоги за вказаним вище кредитним договором.
 
16 квітня 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» надіслав на адресу відповідача вимогу про дострокове повернення протягом тридцяти днів усієї суми заборгованості у розмірі 302 302,05 грн. 
 
У липні 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду із позовом до 
ОСОБА_1 про стягнення достроково усієї заборгованості за кредитним договором, який рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року, задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість станом на 16 червня 2015 року у розмірі 
289 947,65 грн, яка складається із: 275 452,91 грн - тіло кредиту; 
14 494,74 грн - проценти. 
 
10 жовтня 2016 року на виконання рішення суду ОСОБА_1 сплатила заборгованість у розмірі 289 947,65 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 10 жовтня 2016 року № 6254\з7 (а. с. 105).
 
Посилаючись на несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором, позивач просив стягнути з відповідача проценти за користування кредитом, які станом 21 жовтня 2016 року складають 100 131,79 грн.
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив із того, що з відповідача підлягають стягненню проценти за період з 17 червня 2015 року по 10 жовтня 
2016 року (день виконання рішення суду).

Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
У справі, яка переглядається, строк кредитного договору встановлений сторонами до 30 серпня 2022 року, однак 16 квітня 2015 року банк надіслав відповідачу вимогу про повернення протягом тридцяти днів усієї суми кредитної заборгованості, що свідчить про зміну банком строку виконання зобов`язанняз 30 серпня 2022 року на 16 травня 2015 року.
 
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами 
(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
 
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів після 16 травня 2015 року (пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
 
Такі правові висновки, що не були враховані судами під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
 
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для стягнення процентів у розмірі 98 181,87 грн, нарахованих за період з 
17 червня 2015 року по 10 жовтня 2016 року.
 
Разом з тим є необґрунтованими доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції положення статті 31 ЦПК України щодо прийняття одночасно змінених позивачем підстави та предмету позову, оскільки позивач до початку розгляду справи по суті змінив лише предмет позову, тоді як підстава (зобов`язання за кредитним договором) залишилась незмінною.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За таких обставин, оскільки у позивача було відсутнє право стягувати проценти після закінчення строку дії кредитного договору, а вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, банк не заявляв, то у задоволенні позову банку про стягнення процентів за період з 
17 червня 2015 року по 10 жовтня 2016 рокуу розмірі 98 181,87 грн слід відмовити. 
 
Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Рішення суду першої інстанції не переглядається, оскільки змінено судом апеляційної інстанції. 
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та в частині стягнення процентів за період з 17 червня 2015 року по 10 жовтня 2016 рокуу розмірі 98 181,87 грн підлягає скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Оскільки доводи касаційної скарги стосуються лише задоволених судом апеляційної інстанції позовних вимог банку про стягнення процентів у розмірі 98 181,87 грн, то відповідно до статті 400 ЦПК України законність постанови апеляційного суду в іншій частині колегія суддів не перевіряє. 
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Постанову Апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» процентів за кредитним договором у розмірі 98 181,87 грн скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.
 
У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами відмовити. 
 
Стягнути з публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь  ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 3 003,96 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович