ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
11 червня 2020 року                                                                м. Київ
 
справа № 755/15093/18
 
провадження № 22-ц/824/3080/2020
 
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого  - Іванової  І.В. 
суддів  - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.
при секретарі  - Ярмак О.В.
 
сторони :
 
позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 
 
відповідач - ОСОБА_3           

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року у складі судді Яровенко Н.О, повний текст складений 03.12.2019 року,
встановив:
 
 У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_3 , який мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який з 12 травня 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем. На момент смерті ОСОБА_4 був власником 1/2 частки квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , з якої 1/4 частка квартири належала йому особисто та 1/4 частку він прийняв як спадщину після своєї матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інша 1/4 частка квартири особисто належала його рідній сестрі ОСОБА_3 , та 1/4 частка, яку остання прийняла як спадщину від померлої матері. ОСОБА_4 , позивач та їх спільні діти: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживали разом однією сім`єю з 2007 року в вищезазначеній квартирі. За час сумісного проживання за власні кошти було зроблено ремонт, придбані нові меблі та інші побутові речі.
Позивач, діючи в своїх інтересах, та інтересах своїх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_6 після смерті чоловіка ОСОБА_4 звернулися до Десятої київської державної нотаріальної контори, із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину. Після отримання відповідних заяв на прийняття спадщини, Державним нотаріусом Ткач Т.В. було винесено постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 21 липня 2018 року. Даною постановою було відмовлено позивачу та її дітям ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в оформлені свідоцтв про право на спадщину, виходячи з того, що спадкоємцями не було надано оригіналу правовстановлюючого документа, який підтверджує право власності померлого ОСОБА_4 . 
Позивач вважає, що вона разом із дітьми фактично прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 на спірну квартиру, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем і має право відповідно до ст. 1276 ЦПК України на прийняття належної їй спадщини.
Отже, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, ОСОБА_1 просила визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 67,5 кв.м, житловою площею 41,0 кв.м.; визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом право власності по 1/6 частини вищевказаної квартири. 
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року було залишено без розгляду позов ОСОБА_1 в частині вимог в інтересах дочки ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 . 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/6 частині квартири АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 235, 33 грн. судового збору.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 , посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить частково змінити рішення суду першої інстанції, виключивши з нього визнання права власності 1/6 частини спірної квартири за позивачем ОСОБА_7 .
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги відповідач посилається на те, що оскаржуване рішення прийнято передчасно, без надання оцінки тим обставинам, які містяться в матеріалах справи.
ОСОБА_3 також зазначає, що вона отримала свідоцтво про спадщину на свою частину відкритої спадщини, а померлим ОСОБА_4 не було отримано свідоцтва про право власності на свою частину. Тривалий час ОСОБА_4 не звертався до нотаріуса за оформленням та отриманням відповідних документів, що на думку відповідача свідчить про його небажання та добровільну відмову від прийняття спадкового майна.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 посилається на безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги, а тому просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.    
В суді апеляційної інстанції представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав.
Інші учасники належним чином повідомлені про час розгляду справи, проте до суду не з`явилися,причин неявки не повідомили, тому їх неявка, відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець   ОСОБА_4 за життя прийняв у передбаченому законом порядку спадщину після своєї померлої матері ОСОБА_5 , але не встиг отримати правовстановлюючи документи, внаслідок чого позивач позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі після смерті спадкодавця, тому суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог.
З таким висновком суду, судова колегія погоджується з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що  ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_4 , чоловік позивачки, після смерті якого остання належним чином прийняла спадщину на спадкове майно (т.1 а.с.20, 216,221).
Крім того, спадкоємцями майна померлого є його діти, малолітній син - ОСОБА_2 , та дочка - ОСОБА_6 , які також прийняли спадщину (т.1 а.с.217,225,229, 235).
З матеріалів спадкової справи вбачається, що померлий ОСОБА_4 був власником 1\4 частини спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною в м.Києві державною адміністрацією 01.02.1993 року. Іншими співвласниками квартири були його бабуся ОСОБА_8 , матір ОСОБА_9 та його сестра, відповідач у даній справі ОСОБА_10 (т.2 а.с.60).
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_8 , її спадкоємцем була дочка ОСОБА_5 , яка стала власником Ѕ частини спірної квартири (т.2 а.с.74) 
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 спадщину, яка складалась з 1/2 частини спірної квартири, прийняли її дочка ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 , внаслідок чого відбувся перерозподіл часток у праві власності на спірну квартиру (т.2 а.с.4-95).
Після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , Сьомою київською державною нотаріальною конторою відповідачу ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1\4 частину квартири АДРЕСА_3 , після померлої матері. (т.2 а.с.74). 
В цьому ж свідоцтві зазначено, що свідоцтво на спадщину на іншу 1\4 частину квартири не видавалася (т.2 а.с.74)
Таким чином, померлий ОСОБА_4 прийняв спадщину після своєї матері у вигляді 1/4 частини квартири, тому з урахуванням 1/4 частини квартири, яка йому належить на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.02.1993 року, до майна, яке входить до спадкової маси після його смерті входить 1/2 частина спірної квартири АДРЕСА_2 .
Проте, 21 липня 2018 року державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори, позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану частину квартири померлого ОСОБА_4 з посиланням, що спадкоємцем не надано оригіналу правовстановолюючого документу, який підтверджує право власності померлого  ОСОБА_4 на цю частку спірної квартири (т.2 а.с.97).
Видача свідоцтва про право на спадщину згідно ст. 1298 ЦК України проводиться нотаріусом після закінчення шестимісячного строку. 
Згідно з п. 112 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка діяла на час відкриття спадщини, видача свідоцтва про спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. 
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Це твердження підтверджується і листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, в якому зазначається, що при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Як вбачається з матеріалів справи відповідна постанова про відмову в оформленні права на спадщину нотаріусом прийнята, тому у позивача виникло право на захист порушених прав у судовому порядку.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України.
Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.
Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.
Відсутність державної реєстрації майнових прав за спадкодавцем не позбавляє спадкоємців права на спадщину.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Доводи відповідача у скарзі про те, що  ОСОБА_4 відмовився від прийняття спадкового майна після смерті матері так як не звертався до нотаріуса за оформленням та отриманням відповідних документів, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно ст.1273 ЦК України, відмова від прийняття спадщини оформлюється відповідною заявою, яка відсутня в матеріалах спадкової справи.  
Таким чином, рішення суду з підстав вказаних у апеляційній скарзі не підлягає зміні, тому скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
 постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3  залишити без задоволення. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                              

Судді :