ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 травня 2020 року           справа №200/10716/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання - Тішевського В.В., позивача - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року (головуючий суддя І інстанції - Голошивець І.О.), складене у повному обсязі 03 березня 2020 року у м. Слов`янськ Донецької області, у справі № 200/10716/19-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                       ВСТАНОВИВ:

03 вересня 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області (з урахуванням уточнень) про:
-          визнання дій відповідача неправомірними в частині зменшення позивачу розміру пенсії та розміру індивідуального коефіцієнта стажу, не нарахування процентів до розміру пенсії;
-          зобов`язання Управління включити до страхового стажу позивача всі періоди відповідно до записів в трудовій книжці, у тому числі знаходження у Центрі зайнятості у 1993 році;
-          зобов`язання управління збільшити пенсію позивачу на один процент заробітку за кожний рік роботи понад стажу  20 років, загалом 16,5% на цей час, відповідно до вимог Закону України «Про статус і соціальний захист громадян які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС»;
-          зобов`язання Управління повернути позивачу розмір індивідуального коефіцієнта страхового стажу до 0,44438, перерахувати індивідуальний коефіцієнт стажу з застосуванням кратності 1,35 з часу призначення пенсії по 01 жовтня 2017 року, повернути розмір основної пенсії до 3 200,33 грн. станом на 01 жовтня 2017 року;
-          стягнення з відповідача завданої моральної шкоди у розмірі 60 000,00 грн.;
-          застосування до відповідача судового контролю (а.с. 3-7, 32-35, 115-117).  
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року позивні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області щодо не зарахування стажу перебування ОСОБА_1  у центрі зайнятості з 26 липня 1993 року по 20 грудня 1993 року. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області включити до страхового стажу період знаходження у центрі зайнятості на обліку ОСОБА_1 з 26 липня 1993 року по 20 грудня 1993 року згідно відомостей у його трудовій книжці. В решті позовних вимог  відмовлено (а.с. 141-146).
Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог, у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги позивачем зазначено, що у нього наявне право на отримання процентного підвищення до пенсії за Законом України «Про статус і соціальний захист громадян які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС», а суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в цій частині.                    
При цьому, позивач зазначив, що йому Управління неправомірно зменшило індивідуальний коефіцієнт, чим фактично зменшено розмір його пенсії, що є порушенням прав.
В апеляційній скарзі позивач просив суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог та прийняти нове в цій частині, яким:
-           визнати дії Управління неправомірними в частині зменшення позивачу розміру пенсії та розміру індивідуального коефіцієнта стажу, не нарахування процентів до розміру пенсії;
-          зобов`язати відповідач збільшити пенсію позивачу на один процент заробітку за кожний рік роботи понад стаж 20 років, відповідно до ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС»;
-          зобов`язати управління повернути позивачу розмір індивідуального коефіцієнта стажу до 0,44438, перерахувати індивідуальний коефіцієнт стажу з застосуванням кратності 1,35 з часу призначення пенсії по 01 жовтня 2017 року, повернути розмір основної пенсії до 3 200,33 грн. станом на 01 жовтня 2017 року;
-          стягнути з управління на користь позивача завдану моральну шкоду у розмірі 60 000,00 грн.;
-          застосувати до відповідача судовий контроль(а.с. 153-159).
Позивач в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.
27 травня 2020 року до канцелярії суду від Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник управління просив суд залишити апеляційну скаргу позивача без змін.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити частково, з наступних підстав.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання, відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 (а.с. 8 - 14).
Відповідно до протоколу Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області № 2959 від 05 травня 2016 року, позивачу на підставі його заяви від 28.04.2016 року ( а.с.85) була призначена пенсія за віком з 25 березня 2016 року як ліквідатору аварії ЧАЕС категорії ІІ (а.с. 80).
21 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про перерахунок пенсії та просив, зокрема, дорахувати страховий стаж у відповідності до записів трудової книжки, строк прибування на ліквідації аварії ЧАЕС, дорахувати відсотки до пенсії у відповідності до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», повернути розмір страхового стажу з застосуванням коефіцієнту кратності 1,35 та повернути основний розмір пенсії станом на 01 жовтня 2017 року, з подальшим перерахунком розміру пенсії на період - травень 2018 та березень 2019 (а.с. 15).
Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області листом від 03 липня 2019 року № 327/К-01-01-01 «Щодо обчислення пенсії», відповідно до Закону України «Про звернення громадян» повідомило ОСОБА_1 про наступне: страховий стаж складав 32 роки 11 місяців 22 дні (врахований по 31 березня 2016 року). Індивідуальний коефіцієнт стажу з урахуванням кратності 1,35 складав 0,44438. Середньомісячний заробіток для обчислення пенсії, врахований за період з 11 вересня 2000 року по 31 березня  2016 року, становив 7201,97 грн. (3263,44 грн. - показник середньої заробітної плати у середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні за 2015 рік х 2,20681 - індивідуальний коефіцієнт заробітної плати). Розмір пенсії до 30 вересня 2017 року складав 3371,15 грн., у тому числі: 3200,33 грн. - розмір пенсії за віком (7201,97*0,44438); 170,82 грн. - додаткова пенсія особам, віднесеним до 2 категорії ЧАЕС (ліквідатори). 
З 01 жовтня 2017 року проведено масовий перерахунок пенсії відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» з використанням показника середньої заробітної плати 3764,40 грн. та показника вартості одного року страхового стажу 1 відсоток. 
Розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, встановлено в розмірі 1452,00 грн. Після перерахунку індивідуальний коефіцієнт стажу склав 0,32917. Середньомісячний заробіток для обчислення пенсії, врахований за період з 11 вересня 2000 року по 31 березня 2016 року, становив 8307,32 грн. (3764,40 грн. - показник середньої заробітної плати у середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні за 2016 рік х 2,20681 - індивідуальний коефіцієнт заробітної плати).
Розмір пенсії з 01 жовтня 2017 року - 3371,15 грн., у тому числі:
- 2734,52 грн. - розмір пенсії за віком (8307,32 *0,32917);
- 170,82 грн. - додаткова пенсія особам, віднесеним до 2 категорії ЧАЕС (ліквідатори);
- 465,81 грн. - доплата до старого основного розміру пенсії ( до 01 жовтня 2017 року).
Згідно ст. 45 Закону № 1058, по особистій заяві від 21 травня 2018 року виконано перерахунок пенсії по стажу з 01 червня 2018 року.
Після перерахунку страховий стаж, врахований по 31 березня 2018 року, складає 34 роки 11 місяців 22 дні, індивідуальний коефіцієнт стажу складає 0,34917.
Розмір пенсії з 01 червня 2018 року - 3371,15 грн.
-           2900,67 грн. - розмір пенсії за віком (8307,32 * 0,34917);
-          170,82 грн. - додаткова пенсія особам, віднесеним до 2 категорії ЧАЕС
(ліквідатори);
-           299,66 грн. - доплата до старого основного розміру пенсії (01 жовтня 2017 року);
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 20 лютого 2019 року № 124 для проведення перерахунку пенсій з 01 березня 2019 року застосовується коефіцієнт збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, в розмірі 17 % (3764,40 грн. х 1,17). З 01 березня 2019 року середньомісячний заробіток для обчислення пенсії, врахований  з 11 вересня 2000 року по 31 березня 2016 року, становить 9719,56 грн. (4404,35 грн. (3764,40 грн. х 1,17) х 2,20681 - індивідуальний коефіцієнт заробітної плати). Розмір пенсії з 01 березня 2019 року - 3564,60 грн. 3393,78 грн. - розмір пенсії за віком (9719,56 * 0,34917); 170,82 грн. - додаткова пенсія особам, віднесеним до 2 категорії ЧАЕС (ліквідатори). Пенсія розрахована вірно, згідно чинного законодавства (а.с. 47).
Позивач не погодившись з висновками щодо обчислення його пенсії, звернувся до суду з даним позовом.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області щодо не зарахування стажу перебування ОСОБА_1  у центрі зайнятості у 1993 році є протиправними та зобов`язав управління включити до страхового стажу період знаходження у центрі зайнятості на обліку ОСОБА_1 з 26 липня 1993 року по 20 грудня 1993 року згідно відомостей у його трудовій книжці.
При цьому, суд першої інстанції відмовив у задоволені решти позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції переглядає дану справу виключно в межах апеляційної скарги, відтак надає оцінку частині позовних вимог, в якій позивачу відмовив суд першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції частково не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволені низки позовних вимог, з наступних підстав.
Щодо вимоги позивача про збільшення пенсії, відповідно до  ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС», суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон № 796-XII) визначено основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, умов проживання і трудової діяльності, соціального захисту потерпілого населення.
За правилами ст.49 Закону № 796-XII пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Відповідно до пункту 2 статті 56 Закону № 796-XII право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорії 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на 1 % заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 % заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком № 1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 % заробітку.
У зв`язку з цим для громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, порядок обчислення стажу роботи має пільговий характер та визначений в пункті 2 статті 56 Закону № 796-ХІІ.
Аналіз викладеного положення Закону свідчить про те, що воно визначає особливі норми та умови пенсійного забезпечення громадянам, які постраждали від Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до абзацу другого частини першої статті 28 Закону № 1058-IV за кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 % розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш як на 1 % мінімального розміру пенсії за віком, зазначеного в абзаці першому цієї частини.
Для громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, ця розрахункова величина має пільговий характер і визначена в пункті 2 статті 56 Закону № 796-XII як сума заробітку за кожний рік роботи понад установлений цим пунктом стаж роботи.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність у позивача (як ліквідатора наслідків ЧАЕС), права на перерахунок пенсії із розрахунку: за кожний повний рік стажу роботи понад установлений мінімальний трудовий стаж для призначення пенсії (15 років для жінок і 20 років для чоловіків) шляхом збільшення пенсії на 1 % заробітку за рік.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 7 липня 2015 року (справа № 21-727а15) та від 20 вересня 2016 року (справа № 21-1255а16) та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року (справа 560/675/17), від 15 травня 2018 року (справа № 565/1447/17), від  24 липня 2018 року (справа №347/581/17).
Суд апеляційної інстанції вважає незмістовним висновок суду першої інстанції, який в цій частині відмовив в задоволенні позовних вимог, що позивач звернувся із заявою невстановленого зразку із вищевказаними вимогами, оскільки це є надмірним формалізмом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач 21 січня 2019 року звернувся до управління із заявою про перерахунок пенсії із вимогами, зокрема, про збільшення її розміру із врахуванням положень пункту 2 статті 56 Закону № 796-XII, відповідно до якого відповідач повинен був прийняти відповідне рішення, однак обмежившись листом відповіддю , відповідач про зазначене питання не визначився.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені  Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV (далі - Закон № 1058).
Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (стаття 8 Закону № 1058).          
Частиною 1 статті 44 Закону № 1058 передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій затверджений  Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року N 22-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за N 1566/11846.
Пунктом 4.3 Порядку передбачено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України
Слід також зазначити, що відповідно до п. 7 ч.  4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління пенсійного фонду України 22 грудня 2014 року за № 28-2 (далі - положення), серед основних завдань управління є, зокрема,  завдання призначати (здійснювати перерахунок) і виплату пенсії, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства.
Відтак, тільки Пенсійний фонд (та його структурні підрозділи) наділені повноваженнями щодо призначення/перерахунку пенсії.
Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм, після отримання заяви позивача про перерахунок пенсії, відповідач повинен був розглянути її та прийняти вмотивоване рішення із наданням оцінки кожному періоду роботи позивача.
Однак, відповідачем за результатами розгляду заяви позивача про перерахунок пенсії взагалі не прийнято будь-якого рішення, надано відповідь від 03 липня 2019 року (а.с. 47), якою заява позивача розглянута на підставі вимог Закону України «Про звернення громадян».
Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заява позивача про перерахунок пенсії не була розглянута відповідачем належним чином з прийняттям вмотивованого рішення по суті вимог.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.
На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.
Суд апеляційної інстанції ще раз наголошує, що управлінням не прийнято рішення по суті вимог (перерахунок пенсії або відмова у його проведенні), не надано оцінки заяви позивача про такий перерахунок, відтак у суду відсутнє права на втручання в дискреційні повноваження управління щодо визначення відсоткового збільшення пенсії за п. 2 ст. 56 Закону № 796-XII.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13  Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції, враховуючи відсутність будь-якого рішення про перерахунок пенсії, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перерахунок пенсії від 21 січня 2019 року та прийняти вмотивоване рішення про такий перерахунок з урахуванням визнання судом за позивачем права на перерахунок пенсії із розрахунку: за кожний повний рік стажу роботи понад установлений мінімальний трудовий стаж для призначення пенсії (15 років для жінок і 20 років для чоловіків) шляхом збільшення пенсії на 1 % заробітку за рік за вимогами пункту 2 статті 56 Закону № 796-XII.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що повторний розгляд заяви позивача є достатнім та ефективним способом захисту порушених прав позивача, відтак, вимоги  позивача про визнання дій управління неправомірними в частині зменшення позивачу розміру пенсії та розміру індивідуального коефіцієнта стажу, не нарахування процентів до розміру пенсії є таким, що не підлягають задоволенню.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання управління повернути позивачу розмір індивідуального коефіцієнта стажу до 0,44438, перерахувати індивідуальний коефіцієнт стажу з застосуванням кратності 1,35 з часу призначення пенсії по 01 жовтня 2017 року, повернути розмір основної пенсії до 3 200,33 грн. станом на 01 жовтня 2017 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до статті 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з відповіді пенсійного органу (а.с. 47) при призначенні пенсії позивачу 25 березня 2016 року та для обчислення розміру пенсії позивача до 30 вересня 2017 року відповідно до статті 25 Закону № 1058-IV враховано коефіцієнт страхового стажу, який визначається із заокругленням до п`яти знаків після коми за формулою: Кс = (См х Вс) : (100% х 12), де: Кс - коефіцієнт страхового стажу; См - сума місяців страхового стажу; Вс - визначена відповідно до цього Закону величина оцінки одного року страхового стажу (у відсотках). За період участі тільки в солідарній системі величина оцінки одного року страхового стажу дорівнює 1,35 %.
З матеріалів справи видно, що з урахуванням наведених норм при призначенні пенсії позивачу для обчислення розміру пенсії враховано коефіцієнт страхового стажу з урахуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1,35%.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VІІІ, який набрав чинності з 01 жовтня 2017 року, до частини першої статті 25 Закону № 1058-IV були внесені зміни та визначено, що за період участі в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування величина оцінки одного року страхового стажу дорівнює 1%.
З урахуванням внесених Законом №2148-VIII змін до статті 25 Закону № 1058-IV з 01 жовтня 2017 року коефіцієнт страхового стажу, що застосовується для обчислення розміру пенсії, визначається із заокругленням до п`яти знаків після коми за формулою: Кс - коефіцієнт страхового стажу; См - сума місяців страхового стажу; Вс - визначена відповідно до цього Закону величина оцінки одного року страхового стажу (у відсотках). За період участі в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування величина оцінки одного року страхового стажу дорівнює 1%.
Також, Законом №2148-VIII доповнено Розділ XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV пунктом 4-3, яким передбачено, що пенсії, призначені відповідно до цього Закону до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», з 1 жовтня 2017 року перераховуються із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1%.
Пунктом 44 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV передбачено, що з 01 жовтня 2017 року по 31 грудня 2017 року при призначенні пенсії застосовується середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчислена як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки із застосуванням величини оцінки одного року, страхового стажу в розмірі 1,35%.
Аналіз вищезазначених норм Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV свідчить про те, що у разі перерахунку призначених пенсій застосовується величина оцінки одного року страхового стажу - 1%, а у разі первинного призначення пенсії, застосовується величина 1,35%.
Оскільки пенсія позивачу була призначена 25 березня 2016 року, відповідач здійснив її перерахунок з 01 жовтня 2017 року відповідно до пункту 4-3 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1%.
Відтак, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений  пунктом 43 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, тому перерахунок пенсії позивача з 01 жовтня 2017 року із застосуванням  величини оцінки одного року страхового стажу у розмірі 1% є правомірним.
Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів того, що внаслідок проведеного перерахунку пенсії із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу у розмірі 1 % відбулось зменшення розміру виплачуваної пенсії останньої, оскільки внаслідок проведеного перерахунку пенсія позивача не змінилась.
Крім того суд апеляційної інстанції зазначає, що чинним законодавством не встановлено право позивача самостійно визначати індивідуального коефіцієнту для  призначення/перерахунку пенсії, це є виключними повноваженнями органу Пенсійного фонду України.
При цьому, позивач просить суд повернути розмір індивідуального коефіцієнта стажу до 0,44438, перерахувати індивідуальний коефіцієнт стажу з застосуванням кратності 1,35 з часу призначення пенсії по 01 жовтня 2017 року, що фактично і було здійснено управлінням з огляду на матеріали справи, оскільки тільки з 01 жовтня 2017 року запроваджено індивідуальний коефіцієнт стажу з застосуванням кратності 1.
Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволені вказаних позовних вимог.
Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до положень Конституції України, ЦК України та законів України, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів.
За змістом статей 23 та 1167 Цивільного кодексу України особа має право на   відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіянихфізичнійчиюридичнійособінезаконнимидіямиабобездіяльністюіншихосіб.
Відповідно до підпункту 2 частити третьої статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя.
Аналогічні положення містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".
Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За приписами частини 5 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Зі змісту цієї норми випливає, що в такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.   
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції враховує, що в матеріалах справи відсутні докази в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди у розмірі 60000,00 грн.
Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 60000 грн. задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, так як, позивачем не надано жодних змістовних обґрунтувань та належних доказів заподіяння йому моральної шкоди, розрахунок зазначеної суми, якими діями відповідача були спричинені моральні страждання, які зажадали здійснення додаткових заходів для отримання необхідної інформації, окрім позовної заяви до суду.
Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем спричинення йому моральної шкоди бездіяльністю або діями відповідача.
Стосовно позовним вимог щодо зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення протягом місяця, суд  апеляційної інстанції також вважає, що доводи апелянта  є передчасними з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 6 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадках, визначених у частинах 3 - 5 цієї статті, суд може визначити відповідачу - суб`єкту владних повноважень розумний строк виконання рішення суду.
Відповідно до частини 3 - 5 цієї статті, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Якщо судом визнано нормативно-правовий акт протиправним і нечинним повністю або в окремій частині і при цьому виявлено недостатню правову врегульованість відповідних публічно-правових відносин, яка може потягнути за собою порушення прав, свобод та інтересів невизначеного кола осіб, суд має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти новий нормативно-правовий акт на заміну нормативно-правового акта, визнаного незаконним повністю або у відповідній частині.
Зазначені вимоги кореспондуються з вимогами щодо змісту  складання рішення в адміністративній справі, відповідно до якого  п.1 ч.6 ст.246 КАС України  передбачено зазначення в рішенні порядок і строк його виконання у разі такої необхідності. Тобто вимоги закону не містять обов`язкового зазначення строків виконання рішення, а дають можливість суду першої інстанції приймати таке рішення на свій розсуд.
Згідно ч.1 ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність встановлену законом.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України , суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
З аналізу зазначеної норми вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду та вирішується на його розсуд.
Встановлення судового контролю за виконанням судових рішень є заходом превентивного впливу на відповідача у справі з метою своєчасного виконання своїх зобов`язань у межах відповідної справи.
Тобто, встановлення судового контролю при ухваленні судового рішення по суті позовних вимог попереджує неналежне виконання відповідачем обов`язків, що виникли внаслідок задоволення позовних вимог позивача.
Суд зазначає, що судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.
Матеріали справи не містять доказів та підстав, що відповідач буде ухилятися від виконання судового рішення по справі.
Можливість ухилення від виконання рішення суду в майбутньому є припущенням позивача, не підтвердженим жодним належним та допустимим доказом. Встановлення судового контролю з наданням звіту є передчасним та не позбавляє можливості позивача звернутись до суду із заявою відповідно до вимог ст.383 КАС України у випадку   невиконання рішення суду. 
На підставі викладеного, суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у встановленні відповідачу обов`язку подати звіт про виконання судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є  неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог з частковим їх задоволенням.
Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                  ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року у справі № 200/10716/19-а  - скасувати в частині відмови у задоволені позовних вимог про перерахунок пенсії на підставі вимог п. 2 ст. 56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та прийняту нову постанову в цій частині.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про перерахунок пенсії на підставі вимог п. 2 ст. 56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" - задовольнити частково.
Зобов`язати  Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перерахунок пенсії від 21 січня 2019 року та прийняти вмотивоване рішення про перерахунок пенсії на підставі вимог п. 2 ст. 56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог -  відмовити.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року у справі № 200/10716/19-а  в решті вимог - залишити без змін.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 27 травня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, та продовжується на строк  дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України щодо запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).
Повне судове рішення складено 27 травня 2020 року.

Судді                                                                                     Т.Г.Арабей                          
                                                                                                 І.В. Геращенко
                                                                                             Г.М. Міронова