Справа № 444/2943/19                                 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й. 
Провадження № 22-ц/811/1257/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М. 
Категорія: 39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 червня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - Курій Н.М.,
суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.,

розглянувши в м. Львові в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргоюАкціонерного товариства «Мегабанк» на заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 лютого 2020 року, постановлене у складі головуючого - судді Зеліска Р.Й. у справі за позовом Акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та штрафу за кредитним договором № 30-028-850-2-19-Г від 13.03.2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Акціонерне товариство "Мегабанк" звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та штрафу за кредитним договором № 30-028-850-2-19-Г від 13.03.2019 року в розмірі 38 630,47 грн. посилаючись на те, що за вказаним договором відповідачу був наданий кредит в розмірі 26 939, 66 грн. на строк з 13.03.2019 року до 12.03.2021 року включно, зі сплатою 15 % річних, але відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, заборгованості не сплачує. 
Позивач звернувся з письмовою вимогою - попередженням щодо повернення суми заборгованості, але жодних дій з боку відповідача вчинено не було. АТ «Мегабанк» повністю виконав свої зобов`язання згідно з кредитним договором, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 26 939, 66 грн., що стверджується особистим підписом відповідача в заяві на видачу готівки від 13.03.2019 року.
Відповідач, в порушення умов договору, своєчасно та у повній сумі не сплачував щомісячні платежі, внаслідок чого в нього виникла заборгованість, що станом на 22.10.2019 року становить 38 630 грн. 47 коп., з яких залишкова сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту) складає - 25 782, 36 грн., залишок нарахованих та несплачених відсотків - 2,08 грн., залишок нарахованої та несплаченої комісії - 723,18 грн., штраф - 12 122,85 грн. Оскільки відповідач добровільно не сплачує заборгованості, то позивач змушений звернутися до суду.
Просив позов задовольнити та стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором №30-028-850-2-19-Г від 13.03.2019 року в розмірі 38 630, 47 грн. та судові витрати в розмірі 1 921,00 грн. 
Заочним рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 лютого 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Мегабанк» заборгованість за кредитним договором № 30-028-850-2-19-Г від 13.03.2019 року в розмірі 25 784 грн. 44 коп., з яких: залишкова сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту) - 25 782, 36 грн., залишок нарахованих та несплачених відсотків - 2,08 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Мегабанк» пропорційно розміру задоволених позовних вимог 1 282 грн. 20 коп. судового збору, який був сплачений позивачем при поданні позовної заяви.
У задоволенні решти позовних вимог, а саме про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Мегабанк» залишку нарахованої та несплаченої комісії - 723,18 грн., штрафу - 12 122,85 грн. та 638,80 грн. судового збору відмовлено.
Заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 лютого 2020 року оскаржило АТ КБ «Мегабанк».
В апеляційній скарзі АТ КБ «Мегабанк» зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу за невиконання умов кредитного договору за порушення строків сплати ануїтетних платежів, залишку нарахованої та несплаченої комісії та судових витрат. Посилається на те, що банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості та неустойки за кредитним договором. При цьому підставою для нарахування штрафних санкцій стало невиконання відповідачем умов кредитного договору щодо сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів.Так, п. 6.3 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та/або комісійної винагороди понад 90 календарних днів, сплатити кредитодавцеві штраф у розмірі 45 % від суми кредиту. Оскільки відповідачем платежі здійснювались не в повному обсязі та несвоєчасно, то як наслідок, не здійснювалось погашення поточної та простроченої заборгованості за кредитом та передбачених договором платежів, що, своєю чергою, призвело до збитків Банку. Таким чином, АТ «Мегабанк» було законно та обґрунтовано нараховано штраф за порушення умов Кредитного договору 30-028-850-2-19-Г від 13.03.2019 року в розмірі 12 122,85 грн. Також банк зазначає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в стягненні заборгованості в сумі 723,18 грн. (залишок нарахованої та несплаченої комісії). Вважає, що судом першої інстанції не застосовано норми матеріального права, які необхідно було застосувати, а саме не застосовано Закон України «Про споживче кредитування», норми якого не містять заборон щодо встановлення кредитодавцем комісії за додаткові та супутні послуги кредитодавця, а лише зобов`язує кредитодавця надавати всю інформацію щодо загальних витрат споживача за споживчим кредитом. Просить заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 лютого 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ «Мегабанк» скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором 30-028-850-2-19-Г від 13.03.2019 року в сумі 13 484,83 грн., що складається із залишку нарахованої та несплаченої комісії - 723,18 грн., штрафу за кредитним договором - 12 122,85 грн., та 630,80 грн. судового збору, в іншій частині рішення залишити без змін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду з ціною позову 38 630, 47 грн., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), тому копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду. 
У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався лише частково. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що між Акціонерним товариством «Мегабанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №30-028-850-2-19-Г від 13.03.2019 року, за умовами якого відповідачу ОСОБА_1 надано кредитні кошти в розмірі 26 939,66 грн. на строк з 13.03.2019 року до 12.03.2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних (арк. спр. 4).
Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору Кредитодавець надає кредитні кошти в сумі та на умовах визначених Договором, які Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі згідно з додатками. У розділі 2 Кредитного договору наведено визначення сукупної вартості кредиту (з урахуванням процентної ставки за ним та вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань Позичальника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту) та реальної процентної ставки. Графік платежів наведено у Додатку №1 до Договору, який є невід`ємною його частиною. Відповідно до п. 1.3. Кредитного договору вказаний договір є договором приєднання до Правил обслуговування клієнтів в АТ «МЕГАБАНК».
Позивач перед відповідачем свої зобов`язання за Кредитним договором виконав належним чином, надавши відповідачу кредитні кошти в розмірі 26 939,66 грн. на строк з 13 березня 2019 року до 16.00 годин 12 березня 2021 року, що підтверджується особистим підписом відповідача в заяві на видачу готівки від 13.03.2019 року (арк. спр. 25).
Водночас відповідачем свої зобов`язання перед позивачем за Кредитним договором виконуються не належним чином. 
Пунктом 2.9. Кредитного договору зазначено, що розмір щомісячного платежу, який включає суму ануїтетного платежу (крім першого та останнього) та суму щомісячної комісійної винагороди сплачується щомісячно, не пізніше останнього робочого дня звітного місяця.
Відповідач в порушення вимог пункту 3.2.3 Кредитного договору, своєчасно та в повній сумі не сплачував щомісячні платежі (ануїтетні платежі та відповідні комісійні винагороди) за період з 01.05.2019 року по 30.09.2019 року включно, що підтверджується банківськими виписками з особових рахунків відповідача № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , № НОМЕР_6 , №22034131521 (арк. спр. 8-14) за період з 13.03.2019 року по 22.10.2019 року, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка станом 22.10.2019 року становить 38 630 грн. 47 коп., яка складається з: 25 782, 36 грн. - залишкова сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту), 2,08 грн. - залишок нарахованих та несплачених відсотків, 723,18 грн. - залишок нарахованої та несплаченої комісії, 12 122,85 грн. - штраф за кредитним договором. 
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, позивач направляв відповідачу вимоги щодо погашення заборгованості за кредитним договором №30-028-850-2-19-Г від 13.03.2019 року(арк. спр. 19). Однак відповідач ОСОБА_1 заборгованість за договором не сплатив.
Вирішуючи спір про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 25 782, 36 грн. та заборгованості по відсотках за користування кредитом - в сумі 2,08 грн. ґрунтуються на вимогах закону, а отже за відсутності будь - яких заперечень зі сторони відповідача, такі вимоги належить задовольнити в повному обсязі.
Рішення в означеній частині сторонами не оспорюється, а тому в силу диспозитивності судом апеляційної інстанції не переглядається.
Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача штрафу в розмірі 45 % від суми кредиту, відповідно до п. 6.3. розділу 6 Кредитного договору у розмірі 12 122,85 грн., суд першої інстанції виходив з того, що сплата штрафу у відсотках від суми Кредиту встановлена у Кредитному договорі на незаконних засадах та не узгоджується з висновками Конституційного Суду України, зробленими у рішенні від 10.11.2011 року в справі № 1-26/2011 про те, що дія положень статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яка передбачає такі права споживача, зокрема право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; та інші, поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту.
Відмовляючи у стягненні комісії, суд першої інстанції взяв до уваги правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі N 6-1746цс16 згідно з якою положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Відмовляючи у стягненні з відповідача комісії у розмірі 723,18 грн., суд першої інстанції виходив з того, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.
З правильністю та обґрунтованістю висновків суду у цій частині апеляційний суд не погоджується з огляду на таке.
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно з пунктом 2.8 кредитного договору за обслуговування кредитної заборгованості сплачується комісійна винагорода в розмірі 3,15 % від суми кредиту.
Пунктом 2.9 кредитного договору передбачено, що розмір щомісячного платежу, який включає суму ануїтетного платежу (крім першого та останнього) та суму щомісячної комісійної винагороди сплачується щомісячно, не пізніше останнього робочого дня звітного місяця.
З такими тарифами та умовами, передбаченими кредитним договором, позивач погодився, про що власноручно підписався на Кредитному договорі.
Згідно з останнім абзацом ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам надано право самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.
Зміст вказаної правової норми свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
З 10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року, що визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.
Так, відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року № 1734-VІІІ, загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Отже діючим на час виникнення спірних правовідносин законодавством України надано право банку отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування».
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із позицією Верховного Суду, яка висловлена у справі № 467/555/19 від 26 грудня 2019 року.
На обґрунтування відмови у задоволенні вимог про стягнення комісії та штрафу суд першої інстанції посилався на відповідні висновки Конституційного Суду України, висловлені у рішенні від 10.11.2011 року в справі № 1-26/2011. При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що дане рішення стосується офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України. Норми статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» припинили свою дію 10 червня 2017 року, тобто до укладення кредитного договору, а стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Так, з 10.06.2017 року в статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування», а редакція статті 11 Закону, що діяла до 09.06.2017 року була виключеною і припинила свою дію.
За таких обставин, посилання суду першої інстанції на висновки Конституційного Суду України, зроблені у рішенні від 10.11.2011 року в справі № 1-26/2011 є не актуальним.
Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно зі статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг.
Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.
До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).
Пунктом 2.8 кредитного договору встановлено розмір комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в процентному відношенні від суми кредиту. 
Пунктом 4 Паспорту споживчого кредиту Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» також передбачено платежі за додаткові та супутні послуги. Так, у пункті 7.4. Таблиці Додатку № 1 «Графік платежів та обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит», позивач, на виконання вимог Закону, цілком правомірно зазначив плату за обслуговування кредитної заборгованості (арк. спр. 5).
А відтак, позивач не встановлював жодної комісії за ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача, тощо; за дії, які банк здійснює на власну користь - за прийняття платежів від позичальника, тощо, за укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди, тощо.
З 10 червня 2017 року також набули чинності нові Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що затверджені Постановою Правління НБУ від 08.06.2017 року №49 (надалі - «Правила»). 
Своєю чергою, пунктом 5 Правил також передбачено у складовій загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів вартість всіх додаткових та супутніх послуг за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Колонка 7 «Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», що є додатком 2 до цих Правил також передбачає здійснення платежів позичальниками на користь Банків за додаткові та супутні послуги, що включають в себе, в тому числі платежі за ведення рахунку та розрахунково-касове обслуговування.
Згідно з п. 5 Пояснення щодо заповнення Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, у колонках 7 та 8 зазначаються усі платежі споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту.
В силу вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Своєю чергою, сутність кредитного договору, полягає в тому, що згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Зазначені норми носять спеціальний (привілейований) характер.
Необхідно також зазначити, що кредитний договір є консенсуальним, тобто вважається укладеним з моменту досягнення сторонами домовленості за всіма істотними умовами цього договору.
З матеріалів справи встановлено, що з моменту укладення Кредитного договору відповідачем сплачувався кредит (виписка з особового рахунка арк. спр. 8 - 14), а отже, останній впродовж тривалого періоду визнавав та повністю погоджувався з умовами Кредитного договору та не мав будь-яких заперечень щодо його виконання.
Ураховуючи вищенаведені положення норм матеріального права, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги АТ «Мегабанк» про стягнення комісії ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо стягнення штрафу, апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно до п. 3.2.3 Кредитного договору, відповідач зобов`язаний своєчасно та в повній сумі сплачувати щомісячні платежі (ануїтетні платежі та відповідні комісійні винагороди) за Договором на передбачених Договором умовах. 
Пунктом 4.4. Кредитного договору №30-028-850-2-19-Г від 13 березня 2019 рокувстановлено, що у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 (дев`яносто) календарних днів Кредитодавець обліковує заборгованість за Кредитом в повному обсязі на відповідному рахунку простроченої заборгованості. З цього моменту позивач припиняє нарахування щомісячної комісійної винагороди, процентна ставка за Кредитом встановлюється в розмірі, встановленому п. 2.11 цього Договору (0, 1% процента річних), а за невиконання прийнятих на себе зобов`язань щодо сплати ануїтентних платежів та комісійних винагород позичальник сплачує штраф у розмірі, передбаченому п. 6.3. цього Договору.
Пунктом 6.3 Договору кредиту встановлено, що у разі порушення строків сплати ануїтентних платежів та/або комісійної винагороди понад 90 днів, позичальник сплачує кредитодавцеві штраф у розмірі 45 % від суми кредиту.
Разом з тим, п. 6.1 Кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне погашення ануїтетних платежів кредитодавець має право нараховувати та стягувати з позичальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочки платежу від несвоєчасно сплаченої суми, при цьому розмір не може перевищувати 15 процентів суми простроченого платежу.
Згідно з наведеним Банком в позовній заяві розрахунком заборгованості, АТ «Мегабанк» в порядку п. 6.3 Договору кредиту нараховано штраф у розмірі 12 122,85 грн.(арк. спр. 3). 
Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Положеннями ст. 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Проте, як встановлено з позовної заяви, позивачем заявлено вимоги про стягнення залишкової суми заборгованості за кредитом в розмірі 25 782, 36 грн., залишку нарахованих та несплачених процентів в розмірі 2,08 грн., залишку нарахованої та несплаченої комісії в розмірі 723,18 грн. та штрафу за кредитним договором в розмірі 12 122, 85 грн. Вимог про стягнення пені позивач не заявляв.
За таких обставин, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги АТ «Мегабанк» про стягнення штрафу ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки суд помилково вважав, що сплата штрафу у відсотках від суми кредиту встановлена у кредитному договорі на незаконних підставах, вказавши, що до грошових зобов`язань, яким є зобов`язання з погашення кредиту, застосовується неустойка у виді пені, а не штрафу.
Апеляційний суд враховує, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами ст. 204 ЦК України створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів ст. 526 ЦК України, мають виконуватись належним чином відповідно до закону та умов договору.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення в оскарженій частині порушено норми матеріального права, апеляційний суд доходить висновку, що доводи апеляційної скарги позивача є підставними і такі належить задовольнити, а заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 лютого 2020 року в частині відмови в стягненні комісії і штрафу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Мегабанк» 723 грн. 18 коп. нарахованої та несплаченої комісії та 12 122 грн. 85 коп. штрафу.
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з ч. 1, п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов АТ «Мегабанк», стягнув з відповідача 25 784,44 грн. (25 782, 36 грн. (тіло кредиту) + 2,08 (відсотки) = 25 784,44 грн.) та врахувавши сплачений позивачем за подання позовної заяви судовий збір в розмірі 1921 грн., провів такий розрахунок: 25 784,44 : 38 630,47 х 1921,00= 1 282,20 і стягнув з відповідача в користь банку 1 282 грн. 20 коп. судового збору, а в стягненні 638,80 грн. судового збору - відмовив.
За подання апеляційної скарги АТ «Мегабанк» сплатило 2881,50 грн. судового збору. 
Суд апеляційної інстанції, задовольняючи вимоги апеляційної інстанції та скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягнення 723 грн. 18 коп. нарахованої та несплаченої комісії та 12 122 грн. 85 коп. штрафу, вважає за необхідне рішення суду в частині стягнення судових витрат змінити та стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ «Мегабанк» 1921 грн. судового збору сплаченого банком при поданні позовної заяви та 2881,50 грн. судового збору, сплаченого банком при поданні апеляційної скарги, а всього 4802,50 грн. судового збору.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст цього судового рішення складено 09 червня 2020 року.
Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Мегабанк» задовольнити.
Заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 лютого 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу та комісії скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_1 про стягнення штрафу та комісії за кредитним договором № 30-028-850-2-19-Г від 13 березня 2019 рокузадовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП № НОМЕР_7 ) на користь Акціонерного товариства «Мегабанк» (юридична адреса: 61002, м. Харків, вул. Алчевських, 30, Код ЄДРПОУ 09804119, МФО 351629) заборгованість за кредитним договором № 30-028-850-2-19-Г від 13 березня 2019 рокув сумі 12 846 (дванадцять тисяч вісімсот сорок шість) гривень 03 копійки, яка складається із штрафу - в сумі 12 122 (дванадцять тисяч сто двадцять дві) гривні 85 копійок та комісії в сумі 723 (сімсот двадцять три) гривні 18 копійок. 
Заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 лютого 2020 року в частині стягнення судових витрат змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП № НОМЕР_7 ) на користь Акціонерного товариства «Мегабанк» (юридична адреса: 61002, м. Харків, вул. Алчевських, 30, Код ЄДРПОУ 09804119, МФО 351629) 4802 (чотири тисячі вісімсот дві) гривні 50 копійок судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 09 червня 2020 року.

Головуючий                                                                            Курій Н.М.

Судді:                                                                                     Ванівський О.М.

                                                                       Мельничук О.Я.