Постанова                                              
Іменем України
 
20 травня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 331/2395/15-ц
провадження № 61-36731св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
          суддів:                Гулейкова І. Ю.,    Олійник А. С.,
                                       Погрібного С. О.,   Яремка В. В.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Наталія Григорівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2017 року у складі судді Жукової О. Є. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Гончар М. С., Кухаря С. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . , ОСОБА_4 , Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Хамули Н. Г. про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання недійсними підстав для запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності.
 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 14 листопада 2007 року він за нотаріально посвідченим договором придбав у ОСОБА_4 об`єкт нерухомості - житловий будинок на АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 1 177 кв. м. На цій ділянці розташований житловий будинок, який він придбав, позначений літ. «В», а також господарські споруди, серед яких і житловий будинок, позначений на плані літ. «А». Йому стало відомо, що право власності на будинок літ. «А» за вказаною адресою зареєстровано за ОСОБА_2 , який набув право власності на зазначений будинок на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 28 березня 2013 року з ОСОБА_3 , яка, в свою чергу, набула право власності на зазначений будинок на підставі договору купівлі-продажу, укладеного    28 березня 2008 року з ОСОБА_4 , якому цей будинок належав згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим 24 березня 2008 року Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради на підставі розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради від 06 березня 2008 року   № 1319-р. При розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до нього про виділ частки домоволодіння, визнання права власності, встановлення порядку користування та за його зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про застосування наслідків нікчемного правочину, визнання права власності, Жовтневий районний суд м. Запоріжжя встановив, що Жовтнева районна адміністрація Запорізької міської ради 06 березня 2008 року не видавала розпорядження № 1319-р про оформлення права власності за ОСОБА_4 на будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 . Апеляційним судом Запорізької області при розгляді справи встановлено, що за договором купівлі-продажу                від 21 травня 2007 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_9 житловий будинок         на АДРЕСА_1 , загальною площею 42,8 кв. м, що розташований на земельній ділянці площею 1 177 кв. м. На зазначеній ділянці, крім житлового будинку літ. «В», були розташовані господарсько-побутові споруди: літня кухня «А», сарай «а» тощо. Житлового будинку літ. «А» на момент укладення зазначеної угоди на земельній ділянці не було. Право власності на житловий будинок літ. «А» виникло у            ОСОБА_4 не до угоди купівлі-продажу, укладеної 14 листопада 2007 року з ним, а після цього. Вважає, що право власності на житловий будинок літ. «А» виникло у ОСОБА_4 не в законний спосіб.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 , видане 24 березня 2008 року ОСОБА_4 . Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради; визнати недійсними підстави для запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 ; скасувати рішення державного реєстратора як спеціального суб`єкта приватного нотаріуса Запорізької міського нотаріального округу Хамули Н. Г. від 28 березня 2013 року про державну реєстрацію прав у Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 .
 
Суди неодноразово розглядали цю справу.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житловий будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 , видане 24 березня 2008 року ОСОБА_4 . Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради. Визнано недійсними підстави для запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 . Скасовано рішення державного реєстратора як спеціального суб`єкта приватного нотаріуса Запорізької міського нотаріального округу Хамули Н. Г. від 28 березня 2013 року про державну реєстрацію прав вДержавному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_10 на житловий будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що споруда літ. «А» на АДРЕСА_1 , не є капітальною і придатною для постійного проживання, а є складовою частиною садиби, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а саме - літньою кухнею, яка хоч і зазначена в договорі купівлі-продажу як жилий будинок літ. «А», проте на час продажу ОСОБА_1 залишалася будівлею літньої кухні, що призначена для обслуговування житлового будинку літ. «В» і є приналежністю до неї.
 
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справахВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції виходив із того, що  ОСОБА_1 , зокрема, просив суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 , видане 24 березня 2008 року ОСОБА_4 й така вимога була задоволена судом. Проте суди не врахували, що станом на 24 березня 2008 року діяло Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, згідно з пунктом 6.1. якого оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності.Таким чином, свідоцтво про право власності є документом, який підтверджує проведення реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна й внаслідок укладення договору відносно цього майна, воно анулюється, оскільки новий власник отримує власне свідоцтво. Рішенням Жовтневого районного суду        м. Запоріжжя від 13 листопада 2014 року в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про застосування наслідків нікчемних правочинів, а саме договорів купівлі-продажу від 28 березня    2008 року та від 28 березня 2013 року, визнання права власності на житловий будинок літ. «А». Отже, судом встановлено преюдиційний факт відсутності правових підстав вважати зазначені договори купівлі-продажу нікчемними й застосування наслідків таких правочинів. При цьому віндикаційний позов ОСОБА_1 не пред`являв. Крім того, суд зазначив, що 24 березня 2008 року ОСОБА_4 на підставі розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради від 06 березня 2008 року № 1319-р видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, сформовано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 березня 2008 року. Наявність зазначених документів підтверджує законність набуття ОСОБА_4 права власності на житловий будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 , що відповідає чинному на момент реєстрації права власності Тимчасовому положенню про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав. Посилання позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , про підроблення розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради від 06 березня 2008 року № 1319-р, що знаходиться у матеріалах інвентаризаційної справи, не знайшли відображення у матеріалах справи. Проте суди на зазначене уваги не звернули, не з`ясували, чи мав право колишній власник спірного будинку розпорядитись ним відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, не вказавши його в укладеному з ОСОБА_1 договорі купівлі-продажу й вказавши у договорі, укладеному з ОСОБА_3 . Отже, вирішуючи питання про призначення справи до судового розгляду, суд в обов`язковому порядку не вирішив питання про уточнення позовних вимог щодо визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок від 24 березня 2008 року, що видане ОСОБА_4 на підставі розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради     від 06 березня 2008 року № 1319-р.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що судом встановлено преюдиційний факт відсутності правових підстав вважати зазначені договори купівлі-продажу нікчемними й застосування наслідків таких правочинів. При цьому віндикаційний позов ОСОБА_1 не пред`являв. Наразі в матеріалах справи відсутні докази неправомірності набуття ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно, державна реєстрація на яке здійснювалася на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 28 березня 2013 року, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Із огляду на те, що відповідно до вимог статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд дійшов висновку що позивач, заявивши позовні вимоги щодо визнання недійсними підстав для запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 ; скасування рішення державного реєстратора як спеціального суб`єкта приватного нотаріуса Запорізької міського нотаріального округу Хамули Н. Г. від 28 березня    2013 року про державну реєстрацію прав у Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 , обрав неналежний спосіб захисту, а віндікаційний позов із підстав, визначених статтею 388 ЦК України ОСОБА_1 не заявлявся. При цьому, представнику позивача роз`яснено право, відповідно до вимог статей 10, 11, 27, 31 ЦПК України на уточнення позову, проте останній цим правом не скористався, наполягав на останній редакції уточненої позовної заяви .
 
Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2014 року про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про застосування наслідків нікчемних правочинів - договорів купівлі-продажу          від 28 березня 2008 року та від 28 березня 2013 року, визнання права власності на житловий будинок літ. «А» встановлено преюдиційний факт відсутності правових підстав для визнання вказаних договорів нікчемними та застосування наслідків. Також вказаним рішенням суду встановлено, що при оформленні договору купівлі-продажу від 14 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до останнього не переходило та не могло перейти право власності на житловий будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 , оскільки нотаріусу, а в подальшому до бюро технічної інвентаризації, не надавались правовстановлюючі документи на цей будинок. Свідоцтво про право власності є документом, який підтверджує проведення реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна й внаслідок укладення договору відносно цього майна, воно анулюється, оскільки новий власник отримує власне свідоцтво, а отже, вказаний документ не створює будь-яких правових наслідків та не порушує права позивача. Заявивши вимоги про визнання недійсними підстав для запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 ; скасування рішення державного реєстратора як спеціального суб`єкта приватного нотаріуса Запорізької міського нотаріального округу Хамули Н. Г. від 28 березня     2013 року про державну реєстрацію прав у Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У червні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до Верховного Судукасаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду                     м. Запоріжжя від 09 серпня 2017 рокута постанову Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що частина перша статті 16 ЦК України надає суду право використати спосіб захисту права не встановлений в ній, але який передбачений законом. І такий спосіб визначений саме Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема у частині другій статті 26 зазначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Висновки судів про необхідність застосовувати віндикацію хибний, оскільки позивачем надано докази того, що спірна будівля, позначена на плані літ. «А» ані в момент придбання позивачем ОСОБА_1 садиби, ані надалі - при вчиненні правочинів ОСОБА_4 та                           ОСОБА_3 житловим будником не була, а була складовою частиною садиби - літньою кухнею.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу. 
 
За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень             повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.
 
Обставини встановлені судами
 
21 травня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_9 у власність жилий будинок на АДРЕСА_1 , загальною площею 42,8 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 1 177 кв. м. На вказаній земельній ділянці розташовано: «В» - жилий будинок, «А» - літня кухня, «а» сарай, № 2 - водопровід, № 3 - паркан, № 4 - ворота. 
 
22 травня 2007 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на придбаний ним будинок.
14 листопада 2007 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 у власність жилий будинок на АДРЕСА_1 , зі всіма будівлями та господарчими спорудами, що знаходяться на АДРЕСА_1 . На земельній ділянці площею 1 177 кв. м, розташовано жилий будинок, матеріали стін будівель та споруд шлакобетон, загальною площею 42,8 кв. м, житловою - 24, 9 кв. м, позначений на плані літ. «В», водопровід позначений на плані цифрами «2, 7», паркан, позначений на плані цифрами «3, 8», ворота - «4», колодязь - «5», яма зливна - «6», жилий будинок, матеріали стін будівель та споруд 84 % глинобит. + цегла, 16 % глинобитні, загальною площею 15,4 кв. м, житловою - 10,3 кв. м, позначений на плані літ. «А».
 
16 листопада 2007 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на придбаний ним будинок.
 
Розпорядженням голови Жовтневої районної адміністрації від 09 жовтня 2007 року    № 1295-р, дозволено ОСОБА_4 , оформлення права власності на житловий будинок « А» на АДРЕСА_1 , на його ім`я. Затверджено акт прийому до експлуатації житлового будинку «А» на АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 спільно з орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації внести зміни у технічну документацію на вказаний житловий будинок згідно з цим розпорядженням. 
 
28 березня 2008 року ОСОБА_1 подав до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Пянтковській О. Г. заяву, що зареєстрована під № 657, у якій ОСОБА_1 стверджує, що йому відомо про майбутній продаж             ОСОБА_4 належного йому на праві приватної власності житлового будинку      літ. «А» АДРЕСА_1 , за 126 250,00 грн. Також зазначив, що він, як власник житлового будинку літ. «В» на АДРЕСА_1 , від переважного права купівлі житлового будинку літ. «А» на АДРЕСА_1 , відмовляється. У зв`язку з тим, що житлові будинки літ. «А» та літ. «В» знаходяться на одній земельній ділянці, він зобов`язується не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні зазначено земельною ділянкою та оформити належним чином розподіл цієї земельної ділянки. 
 
На підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2008 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 належний йому жилий будинок літ. «А» загальною площею 15,4 кв. м, житловою - 10,3 кв. м на АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 1 175 кв. м.
 
23 травня 2008 року ОСОБА_3 зареєструвала право власності на придбаний нею будинок, а 28 березня 2013 року продала його ОСОБА_2 .
 
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 29 січня 2015 року у справі           № 331/1885/14, яке набрало законної сили, встановлено, що у договорах купівлі-продажу жилого будинку, укладених 28 березня 2008 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , та 28 березня 2013 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , предметом цих договорів зазначався саме будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 1 175 кв. м.
 
При цьому у договорах зазначалось, що на вказаній ділянці розташовано також житловий будинок літ. «В», власник якого ОСОБА_12 у нотаріально посвідчених заявах від 28 березня 2008 року та від 05 березня 2013 року факт наявності на одній земельній ділянці площею 1175 кв. м на АДРЕСА_1 , двох будинків - літ. «А» та літ. «В», як і факт належності йому на праві власності лише будинку літ. «В», не заперечував. За даними технічного паспорта, зміни про наявність на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , двох житлових будинків у зв`язку з прийомом в експлуатацію розташованого на цій же ділянці житлового будинку літ. «А» та оформленням ОСОБА_4 права власності на нього, були внесені 25 березня     2008 року. Житловий будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 , прийнятий в експлуатацію згідно з актом, затвердженим розпорядженням голови Жовтневої районної адміністрації від 09 жовтня 2007 року № 1295-р, державна реєстрація права власності ОСОБА_4 на цей будинок на підставі свідоцтва НОМЕР_1                   від 24 березня 2008 року, як на окрему одиницю нерухомості, відбулася 25 березня 2008 року, що також підтверджує, що на момент укладання ОСОБА_1 угоди     від 14 листопада 2007 року з ОСОБА_4 про купівлю-продаж жилого будинку перехід права власності від продавця до покупця на будинок літ. «А» відбутися не міг. Разом з тим, встановивши, що ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. «А» не набував, отже, не є його власником, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд послався не тільки на вказану обставину, але й зазначив у якості окремої підстави для відмови також пропуск ОСОБА_1 позовної давності, що є неприпустимим.
 
Відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 , у справі, що переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що заявивши вимоги про визнання недійсною підстави для запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок     літ. «А» на АДРЕСА_1 ; скасування рішення державного реєстратора як спеціального суб`єкта приватного нотаріуса Запорізької міського нотаріального округу Хамули Н. Г. від 28 березня 2013 року про державну реєстрацію прав у Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту. Скасовуючи рішення Жовтневого районного суду              м. Запоріжжя від 21 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року, суд касаційної інстанції зазначив, що віндикаційний позов з підстав, визначених статтею 388 ЦК України, ОСОБА_1 не заявлявся. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок літ. «А» на АДРЕСА_1 , виданого 24 березня 2008 року ОСОБА_4 , суди виходили з того, що станом на дату видачі свідоцтва діяло Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, згідно з пунктом 6.1. якого, оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності. Свідоцтво про право власності є документом, який підтверджує проведення реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна й внаслідок укладення договору відносно цього майна, воно анулюється, оскільки новий власник отримує власне свідоцтво, а отже, вказаний документ не створює будь-яких правових наслідків та не порушує права позивача.
 
Разом з тим Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статті 655 ЦК Україниза договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.
 
У зв`язку з тим, що продавець повинен забезпечити перехід права власності на проданий товар (предмет договору) до покупця, важливого значення набуває питання про момент виникнення права власності у покупця, оскільки від цього багато в чому залежать можливість захисту прав сторін, а також перехід ризику випадкового знищення або випадкового пошкодження товару. 
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
 
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного закономінтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За змістом частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права.
 
Вирішуючи питання обґрунтованості звернення  ОСОБА_1  до суду з відповідним позовом, Верховний Суд приходить висновку про відсутність порушених, оспорюваних чи невизнаних прав позивача, з огляду на те, що  ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу придбав у ОСОБА_4 у власність жилий будинок «В»    на АДРЕСА_1 , зі всіма будівлями та господарчими спорудами, що знаходяться на АДРЕСА_1 . Спірний будинок, який на час укладення договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зазначався у технічні документації як споруда загальною площею 15,4 кв. м, житловою - 10,3 кв. м, та позначався на плані літ. «А» фактично не був предметом зазначеного договору купівлі-продажу та не передавався позивачу. 
 
Такий висновок підтверджується тим, що після укладення цього договору,      ОСОБА_1 у своїй нотаріально посвідченій заяві, перед укладенням 28 березня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу спірного об`єкта як  жилого будинку літ. «А» загальною площею 15,4 кв. м, житловою -          10,3 кв. м на АДРЕСА_1 , вказав на те, що йому відомо про майбутній продаж ОСОБА_4 належного йому на праві приватної власності житлового будинку літ. «А» на АДРЕСА_1 , і він, як власник житлового будинку літ. «В» на АДРЕСА_1 , від переважного права купівлі житлового будинку літ. «А», відмовляється.
 
Отже, Верховний Суд,  врахувавши зміст договору та нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 , доходить висновку про те, що позивач не придбавав жилий будинок літ. «А» загальною площею 15,4 кв. м, житловою - 10,3 кв. м, спірне нерухоме майно на підставі договору, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 фактично не передавалося, тобто відсутній проміжний акт - « tradition » - передача однією особою іншій особі дійсного володіння річчю і визнання її власником речі. «Traditio» є елементом договірних цивільних правовідносин, що є складовою частиною реальних правочинів. Сама ж передача нерухомості як юридичний факт у силу фізичних особливостей такого об`єкта правовідносин формалізується, виявом чого є заміна фактичного вручення речі документальним підтвердженням надання панування над нею, a також використання «фіктивної традиції» та абстрактної передачі як юридичних засобів цивільного обороту. Разом з тим з обставин, встановлених у цій справі, убачається відсутність фактичної передачі речі та визнання цього факту позивачем, викладеним у нотаріально посвідченій заяві.
 
Верховний Суд в оцінці правовідносин, що склалися між сторонами та норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов висновку, що жилий будинок літ. «А» загальною площею 15,4 кв. м, житловою -       10,3 кв. м не був реально відчужений ОСОБА_4 ОСОБА_1. на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ними 14 листопада 2007 року, з огляду також і на те, що по суті ця споруда стала житловим будинком вже після укладення договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 - 25 березня 2008 року.
 
Отже, з часу укладення 21 травня 2007 року договору купівлі-продажу і до пред`явлення у квітні 2015 року цього позову позивач знав про те, що не придбавав спірну споруду, яка зазначалась під літ. «А» загальною площею 15,4 кв. м, житловою - 10,3 кв. м, а також про те, що спірна споруда придбана іншою особою у березні   2008 року. А тому, звертаючись із цим позовом через 8 років після придбання у відповідача одного будинку, та претендуючи на другий будинок, позивач діє всупереч своїй попередній поведінці, коли визнавав право власності на спірний об`єкт за ОСОБА_4 , що підтверджується його нотаріально посвідченою заявою, а тому діє недобросовісно, зловживаючи своїм правом.  
 
Крім того, після укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу і до моменту звернення до суду із позовом ще у справі № 331/1885/14 минуло більше шести років, тобто позивач за спливом тривалого часу не проявив розумної обачності та не визначився з тим, що ж було предметом купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_4 .
 
Основоположними принципами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. За встановленими у цій справами обставин, права ОСОБА_1 не порушені, а тому відсутні підстави для задоволення позову. 
 
Висновки судів попередніх інстанції про відмову у позові із тих підстав, що позивачем обраний спосіб захисту своїх прав є неефективним, і для цілей захисту його прав визначений механізм, що передбачений статтею 388 ЦК України, є помилковими, оскільки відмова у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту є обґрунтованою лише за умови встановлення порушеного права. 
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Таким чином, судові рішення підлягають скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав. 
 
Керуючись статтями 406, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задовольнити частково.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Хамули Наталії Григорівни про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання недійсними підстав для запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності відмовити. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                       О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                І. Ю. Гулейков 
 
                                                                                                          А. С. Олійник
 
                                                                                                          С. О. Погрібний

                                                                                                                                     В. В. Яремко