ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 р. 	Справа № 520/13171/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.12.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків по справі № 520/13171/19
за позовом              ОСОБА_1  
до              ІНФОРМАЦІЯ_1                     
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі по тексту – ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач), в якому просив суд: 
визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати відповідно до п.3 наказу начальника 173 військового представництва Міністерства оборони України (далі по тексту – МО України) від 24.01.2019 року №12 премії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );
зобов`язати Харківський обласний військовий комісаріат нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) премію відповідно до п.3 наказу начальника 173 військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 №12.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на виконання окремого доручення Міністра оборони України  від 27.12.2018 № 2704/з/420, по 173 військовому представництву Міністерства оборони України (далі по тексту – ВП МО України) було видано наказ від 24.01.2019 року № 12, пунктом 3 якого встановлено виплатити грошову премію у розмірі місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року – провідному інженеру підполковнику ОСОБА_1 . На час подачі позову зазначений наказ є чинним, однак безпідставно відповідачем не реалізований, що є грубим порушенням законодавства України та соціальних гарантій військовослужбовців. Позивач зазначив, що 26.11.2019 звертався до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 з рапортами про виплату вказаної премії та про надання довідки про розмір грошового забезпечення за грудень 2018 року, проте, станом на час звернення до суду із даним позовом відповідей на рапорти позивач не отримав. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.12.2019 по справі № 520/13171/19, прийнятим в порядку письмового провадження, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Харківського обласного військового комісаріату (61052, м. Харків, вул. Коцарська, буд. 56) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.12.2019 по справі № 520/13171/19 скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що Міністром оборони України, як розпорядником бюджетних коштів, з урахуванням наявності асигнувань, 27.12.2018 було видане окреме доручення №2704/з/420, згідно з яким за підсумками 2018 року, дозволено заохотити одноразовою грошовою премією військовослужбовців. На виконання зазначеного окремого доручення, начальником 173 ВП МО України було видано наказ від 24.01.2019 року № 12, пунктом 3 якого встановлено виплатити грошову премію у розмірі їх місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року – провідному інженеру підполковнику ОСОБА_1 . Однак, відділ фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 безпідставно не реалізував зазначений наказ начальника 173 ВП МО України, чим допустив протиправну бездіяльність – невиконання доручення вищого керівництва – Міністра оборони України та порушив п.36 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних сил України». Також зазначив, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо відсутності у відповідача обов`язку щодо виплати премії позивачу у зв`язку із ненадходженням коштів для виплати грошового забезпечення з врахуванням витрат на премію. Зазначив, що спірна премія входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця та у разі її призначення є обов`язковою до виплати, а посадові особи ХОВК, керуючись окремим дорученням Міністра оборони України від 27.12.2018 №2704/з/420 та на підставі п.3 наказу начальника 173 ВП МО України від 24.01.2019 № 12, зобов`язані здійснити виплати без отримання будь-яких додаткових роз`яснень від інших установ та посадових осіб. Однак, як вказує апелянт, судом першої інстанції вказані обставини не взято до уваги та відповідно зроблені неправильні висновки. Також позивач зазначив, що судом першої інстанції порушено п.1 ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», оскільки не враховано при прийнятті рішення практику Європейського суду з прав людини, на яку він посилався в позовній заяві та порушено принцип справедливості судової влади, оскільки не взято до уваги судових рішень в аналогічних справах, якими позовні вимоги задоволено. На підставі викладеного, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у 173-му військовому представництві Міністерства оборони України на посаді провідного інженера військового представництва.
Як вбачається з матеріалів справи, 173 військове представництво Міністерства оборони України має правовий статус - без права юридичної особи, є відокремленим підрозділом (представництвом) Управління військових представництв МО України та безпосередньо виконує його окремі доручення (а.с.18).
У структурі 173 ВП МО України відсутній відділ фінансового забезпечення. За розпорядженням начальника Генерального Штабу Збройних Сил України 173 ВП МО України встановлено на грошове забезпечення до відділу фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Фінансові правовідносини між 173 ВП МО України та ХОВК ґрунтуються на підставі Інструкції про тимчасовий порядок фінансового планування, фінансування, витрачання та використання коштів за кошторисом Міністерства оборони України від 20 червня 2000 р., викладеної в Збірнику вказівок № 9 Головного фінансового управління Міністерства оборони України.
Положеннями вказаної інструкції на начальника 173 ВП МО України покладено обов`язок встановлювати вид та розмір передбачених видів грошового забезпечення підпорядкованим йому військовослужбовцям, а на відділ фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 - проводити виплату на підставі зазначених наказів начальника 173 ВП МОУ.
27.12.2018 Міністром оборони України було видано окреме доручення №2704/з/420, яким, за підсумками 2018 року, відповідно до ст.ст. 15, 23, 27 Дисциплінарного статуту ЗС України та ст. 51 Бюджетного кодексу України, дозволено заохотити одноразово премією військовослужбовців:
- в грудні 2018 року апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення;
- у січні 2019 року - установ, які виконують окремі доручення апарату Міністерства оборони та Генерального штабу в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року .
24.01.2019 на виконання окремого доручення Міністра оборони України від 27.12.2018 №2704/з/420 начальником 173 ВП МОУ було видано наказ № 12, пунктом 3 якого встановлено виплатити провідному інженеру підполковнику ОСОБА_1 грошову премію у розмірі місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року (а.с.21).
24.01.2019 витяг із зазначеного наказу начальника НОМЕР_2 ВП МОУ за вихідним номером  № 102 від 24.01.2019 був направлений для реалізації на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 , де НОМЕР_2 ВП МОУ перебуває на грошовому забезпеченні (а.с. 22).
Станом на час розгляду справи судом першої інстанції зазначений наказ був чинним, але відділом фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 не реалізований.
За матеріалами справи судом встановлено, що 26.11.2019 ОСОБА_1 звернувся з рапортом до військового комісара ХОВК про виплату заборгованості - премії, яку призначено позивачу відповідно до наказу начальника 173 ВП МОУ від 24.01.2019 №12 (а.с.23). 
Також 26.11.2019 позивач звернувся з рапортом до військового комісара ХОВК про видачу йому довідки встановленого зразка про розмір грошового забезпечення за грудень 2018 року з метою вирішення зазначеного питання в судовому порядку (а.с. 24).
На вказані рапорти позивача відповіді від військового комісара ХОВК він не отримав.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу премії відповідно до п.3 наказу начальника 173 ВП МО України від 24.01.2019 № 12, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про оскарження такої бездіяльності ХОВК, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу вказану премію. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки коштів для виплат грошового забезпечення з урахуванням витрат на зазначену позивачем премію до відповідача не надходило, а отже, обов`язку щодо виплати премії позивачу у відповідача не виникло, право позивача щодо отримання премії відповідно до вказаного вище наказу не порушено, а позовні вимоги є передчасними.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Згідно з ч. 5 ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі по тексту - Закон № 2011), який встановлює єдину систему соціального захисту військовослужбовців, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до ч.ч.1-4 ст.9 Закону № 2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам унормований Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом МО України від 11.06.2008 № 260 (далі по тексту - Інструкція № 260).
Згідно з пунктом 1.2 Інструкції № 260 грошове забезпечення військовослужбовців визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
За змістом п. 31.1 Інструкції № 260 передбачено, що командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право преміювати осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за їх особистий внесок у загальні результати служби. Командир військової частини має право позбавляти військовослужбовців премії повністю або частково.
Відповідно до п. 31.7 Інструкції № 260 рішення про виплату премії, зменшення її розміру або позбавлення в повному розмірі оформлюється наказом командира військової частини на підставі поданих за командою в кінці місяця клопотань безпосередніх командирів (начальників) про виплату (позбавлення повністю або частково) премії підлеглим військовослужбовцям. У рапортах з клопотанням про позбавлення премії (повністю або частково) зазначаються конкретні причини, які стали підставою для цього.
Згідно з ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування визначено Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» № 551-XIV (далі по тексту – Закон №551).
Так, приписами пп. «в» ст. 27 Закону №551 встановлено, що, до офіцерів застосовуються такі заохочення - нагородження грамотою, цінним подарунком або грошовою премією.
Колегія суддів зауважує, що за організаційно-штатною структурою 173 ВП МОУ є окремою військовою установою, начальник якої наділений певними повноваженнями, зокрема, преміювати військовослужбовців в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Матеріалами справи підтверджено, що наказом начальника 173 Військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 № 12 постановлено виплатити грошову премію військовослужбовцям за грудень 2018 р. у розмірі місячного грошового забезпечення, зокрема, ОСОБА_1 .
Як встановлено судом апеляційної інстанції, зазначений наказ є чинним, однак, безпідставно не реалізований відділом фінансового забезпечення ХОВК.
В той же час, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що кошти на виплату премії не надійшли, як і жодні роз`яснення з приводу спірного питання, а фінансування на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям військових представництв проводиться лише в межах щомісячного грошового забезпечення без врахування додаткових заохочувальних виплат.
Колегія суддів вважає вказане твердження відповідача необґрунтованим, оскільки відсутність на рахунках відповідача коштів для таких виплат сама по собі не є належним доказом неможливості здійснення цих виплат.
При цьому, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження факту відсутності в бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Військове представництво 173, коштів на преміювання, і, як наслідок, ненадходження відповідних фінансових асигнувань на рахунки для виплати премії військовослужбовцям у вказаний період.
Колегія суддів зазначає, що наказ про преміювання від 24.01.2019 № 12 не є скасованим, є чинним та підлягає виконанню. Доказів того, що позивач був притягнутий до адміністративної або до дисциплінарної відповідальності, відповідачем не надано, також відсутні накази про зменшення розміру премії на підставі поданих за командою в кінці місяця клопотань безпосередніх командирів (начальників) про виплату (позбавлення повністю або частково) премії позивача, відсутні також рапорти з клопотанням про позбавлення премії (повністю або частково) позивача із зазначенням конкретних причин, які стали підставою для цього.
Крім того, з приводу тверджень відповідача про відсутність фінансування на виплату премії позивачу колегія суддів зазначає, що Міністр оборони України, видавши 27.12.2018 окреме доручення №2704/з/420 про можливість заохочення  військовослужбовців відповідних установ, зокрема, і 173 військового представництва, грошовою премією у січні 2019 року, керувався, зокрема, статтею 51 Бюджетного кодексу України, а отже, діяв, оцінивши наявність матеріальних ресурсів Бюджету Міністерства оборони України на 2019 рік для виплати вказаної премії. 
У свою чергу, начальник 173 ВП МОУ при видачі наказу від 24.01.2019 № 12, діючи на виконання вказаного окремого доручення та в межах наданих законом повноважень, встановивши розмір премії військовослужбовцям за січень 2019 року в розмірі їх місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року, також враховував матеріальні можливості фонду грошового забезпечення для виплати вказаної премії. 
Таким чином, державою в особі командирів, які мають право преміювання військовослужбовців, було взято на себе певні майнові зобов`язання, в межах наданих законом повноважень, а тому наразі відповідач не може посилатися на відсутність бюджетних асигнувань як на підставу позбавлення позивача майнового права на отримання премії.
При цьому, колегія суддів відмічає, що премія позивачу була встановлена в кінці січня 2019 року, і не була виплачена позивачеві і станом на січень 2020 року, тобто, відповідач не виконував своїх майнових зобов`язань більше року. 
У пункті 45 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228, зазначено, що під час складання на наступний рік розписів відповідних бюджетів, кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету та планів спеціального фонду, планів використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів) і помісячних планів використання бюджетних коштів враховуються обсяги здійснених видатків і наданих кредитів з бюджету згідно з тимчасовими розписами відповідних бюджетів та тимчасовими кошторисами, тимчасовими планами використання бюджетних коштів і тимчасовими помісячними планами використання бюджетних коштів.
З урахуванням наведеного, та беручи до уваги, що особа, яка утримується за рахунок державного бюджету, має право в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів з метою забезпечення виплати премії як частини грошового забезпечення військовослужбовців, колегія суддів вважає, що після спливу одного року з дня прийняття начальником 173 ВП МОУ наказу від 24.01.2019 № 12 про виплату премій відповідач мав змогу забезпечити фінансування вказаних виплат, принаймні при затвердженні бюджету на наступний рік.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі “Рисовський проти України” Європейський Суд з прав людини “... підкреслює особливу важливість принципу “належного урядування”. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок … і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси…”.
Тобто, виходячи з принципу “належного урядування”, державні органи загалом, і відповідач зокрема, зобов`язати діяти вчасно та в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді невиплати особам, які отримують грошове забезпечення, виплат, на які вони мають право. 
У справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
З урахуванням викладеного, обмежене фінансування не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на виплату премії, що є предметом спору у даній справі.
На підставі аналізу наведених правових положень колегія суддів вважає необґрунтованими посилання відповідача на відсутність коштів на виплату премій, оскільки остання, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. 
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на зазначені вище аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Наведеним нормам процесуального права рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.12.2019 по справі № 520/13171/19 не відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.317 Кодексу адміністративного судочинства України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково.
З огляду на викладене, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.12.2019 по справі № 520/13171/19 підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог. 
Керуючись ч.4 ст.229, ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 27.12.2019 по справі № 520/13171/19 - скасувати. 
Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо невиплати відповідно до п.3 наказу начальника 173 військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019  № 12 премії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Зобов`язати Харківський обласний військовий комісаріат (61052, м. Харків, вул. Коцарська, 56, ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) премію відповідно до п.3 наказу начальника 118 військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019  № 12.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій