05.05.20
22-ц/812/598/20

Провадження № 22-ц/812/598/20Суддя суду першої інстанції Щербина С.В. 
Провадження № 22-ц/812/734/20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

05 травня  2020 року              м. Миколаїв         Справа № 487/8140/15-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М., 
із секретарем судового засідання – Богуславською О.М., 
за участю: позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ,
представників відповідача ОСОБА_4 – ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
відповідача – ОСОБА_7 ,
представника відповідачів ОСОБА_8 і ОСОБА_7 – ОСОБА_9 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Щербини С.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складений 10 лютого 2020 року, за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про виділ частки житлового будинку в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , третьої особи - ОСОБА_7 про виділ частки домоволодіння в натурі, визначення порядку користування земельною ділянкою та зобов`язання вчинити дії; зустрічним позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , третіх осіб: Миколаївської міської ради, ОСОБА_7 про виділ частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та визначення порядку користування земельною ділянкою та зустрічним позовом  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визначення порядку користування земельною ділянкою, 

В С Т А Н О В И В:

21 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про виділення в натурі належних їй 15/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 та визначення порядку користування земельною ділянкою площею 1 152 кв.м., розташованої за вказаною адресою, посилаючись на те, що зазначене домоволодіння належить їй та відповідачам ОСОБА_10 (39/100 часток), ОСОБА_2 (26/100 часток), ОСОБА_4 (20/100 часток) на праві спільної часткової власності. Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виділили свої частки в окрему адресу: АДРЕСА_2 . Домоволодіння АДРЕСА_1 розташоване на земельній ділянці площею 1 152 кв.м, по АДРЕСА_1 , яка була виділена в користування на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради № 1965 від 02 грудня 1955 року. На цій же земельній ділянці розташовані і частки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , виділені в окрему адресу. 
Неодноразово уточнюючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 02 травня 2019 року остаточно просила виділити в натурі належні їй на праві власності 15/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 за першим варіантом судової будівельно-земельно-технічної експертизи № 166/18 від 08 лютого 2019 року та визначити порядок користування земельною ділянкою, розташованої по АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 по 1 варіанту судової будівельно-земельно-технічної експертизи № 166/18 від 08 лютого 2019 року.
29 грудня 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просила зобов`язати ОСОБА_1 : звільнити земельну ділянку площею 1 кв.м, що є відстанню до межі земельної ділянки для обслуговування її будівлі (від найбільш виступаючої конструкції стіни) та знести частину прибудови, що розташована на цій земельній ділянці, посилаючись на те, що вона є власницею частини зблокованої будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 12 липня 2013 року та земельної ділянки у розмірі 20/100 часток домоволодіння, що є спільною з іншими власниками зблокованої будівлі. До частини зовнішньої стіни її будинку, без додержання вимог законодавства, у 2008 році зроблена прибудова, спадкоємцем якої є ОСОБА_1 . Прибудова створена на зовнішній стіні дома, який належить позивачу та має виступ майже 70 см. Двері прибудови при відкриванні закривають вікно житлового приміщення її будинку. Враховуючи, що упродовж теплого періоду року, а це з початку квітня по вересень, двері постійно відкриті, то до кімнати практично не має доступу природного освітлення, тобто порушується нормативна інсоляція будинку. Крім того, вона позбавлена можливості догляду за стіною будівлі і здійсненню поточного ремонту в частині прибудови. Також порушуються протипожежні вимоги. 
В подальшому ОСОБА_4 неодноразово змінюючи позовні вимоги, 02 травня 2019 року просила суд виділити їй в натурі 20/100 часток домоволодіння та визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно до висновків експертиз № 139/17 від 07 червня 2017 року і № 162/18 від 26 лютого 2018 року та зобов`язати ОСОБА_1 відновити їй доступ до зовнішній стіни шириною 1,1 м та висотою 2,70 м кухні 5-1 квартири АДРЕСА_3 , яка входить до 20/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 та реконструювати частину внутрішньої стіни приміщення кухні 4-1 кв. 4 , тобто прибудову «б3» площею 1.1 кв.м. (1.1х1,0) у житловому будинку літ. Б по АДРЕСА_1 шляхом знесення частини внутрішньої стіни прибудови «б3».
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 січня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 
20 лютого 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , третіх осіб – Миколаївської міської ради, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про виділення належних йому на праві спільної часткової власності 26/100 часток домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд, за існуючим порядком користування.
Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що за багаторічний період часу між колишніми співвласниками і на теперішній час між учасниками справи склався усталений порядок користування частинами домоволодіння і земельною ділянкою, з яким усі співвласники були згодні та відповідно до якого розпоряджалися своїми частками.
На сьогоднішній день ним вистроєний другий поверх в буд. Літ. А над основною частиною першого поверху житлового будинку і літ. а-1, А-1. Згідно технічної документації від 20 січня 2017 року присвоєно літ. А-2. Для введення в експлуатацію буд. А-2 йому необхідно вирішити питання з земельною ділянкою. Крім того, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 звернулась з позовом про виділення їй у користування земельної ділянки згідно її частки і одним із варіантів судової експертизи їй виділено частку землі, яку вона раніше не використовувала, а знаходиться в його користуванні, то останній вважає за необхідне звернутися з цими вимогами.
Уточнивши 02 травня 2019 року свої вимоги ОСОБА_2 просив
виділити йому 26/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 за існуючим порядком користування, що склався між співмешканцями, а саме частину узаконених приміщень житлового будинку Літ А-2, зокрема: «1-1» - коридор – пл 5.7 кв.м., «1-2» – котельна – пл. 4.1 кв.м., «1-3» - кухня – пл. 11.3 кв.м.; «1-4» - житлова пл. 27.0 кв.м, всього 48.1 кв.м. З господарських споруд: Гпд – погріб пл. 4.2 кв.м, 26/100 часток № 3,4,7,8 – огорожі, 26/100 часток № 6,1,П,10,11 – споруд. Реальна доля, що виділяється у його користування складає 44/100 частки. Такий варіант виділу передбачений висновком експерта №155/17 від 03 лютого 2018 року та визначити порядок користування земельною ділянкою загальною площею 250.1 кв.м, що дорівнює його ідеальної частки та передбачено другим варіантом цього ж висновку експерта.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження із первісним позовом ОСОБА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_4 
02 травня 2019 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 подали зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визначення порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 відповідно до їх первинної частки 15/100, що складає 169 кв.м: під двором та городом 65 кв.м., під частиною житлового будинку літ. А 87 кв.м, 15/100 часток з площі ділянки загального користування співвласників 17 кв.м. 
Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що згідно рішення виконкому Миколаївської міської ради № 1845 від 22 вересня 2006 року ОСОБА_12 (після укладення шлюбу ОСОБА_13 ) та ОСОБА_14 (після укладення шлюбу ОСОБА_15 ) є власниками в рівних частках 15/100 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , якій в подальшому, рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 28 серпня 2006 року № 1769 надано нову адресу: АДРЕСА_2 .
На підставі вищевказаного рішення їм видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно якого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 володіють на праві спільної часткової власності в рівних частках по 1/2 нерухомим майном – житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62,6 кв.м, житловою площею 42,2 кв.м.
Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними, тому просили їх вимоги задовольнити.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва суду від 02 травня 2019 року зустрічний позов ОСОБА_7 і ОСОБА_8 прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження із первісним позовом ОСОБА_1 . 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічних позовів ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовлено повністю. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив із того, що з урахуванням побажань співвласників, за існуючим порядком користування, що склався, технічна можливість реального виділу в натурі часток домоволодіння АДРЕСА_1 передбачає два варіанти, які не відповідають ідеальним часткам співвласників, а змінює їх у бік збільшення частки ОСОБА_2 та зменшення часток інших співвласників. При цьому грошову компенсацію, яку ОСОБА_2 повинен сплатити іншим співвласникам, останній виплачувати відмовляється.
Крім того, експертом встановлено, що власник квартири АДРЕСА_4 самовільно добудував, як вбачається з плану будинку «Б-1» прибудови літ. «б5», літ. Б2 та літ. Б3, які не були враховані при визначенні вартості та розподілу вищенаведених житлових будинків. 
Що стосується визначення порядку користування земельною ділянкою за адресою домоволодіння АДРЕСА_1 , місцевий суд дійшов висновку, що суду не надано варіантів користування земельною ділянкою за вказаною адресою, які надають можливість вирішити спір між сторонами у справі з дотримання прав і інтересів всіх співвласників, при цьому за запропонованими експертом варіантами відсутні висновки про відповідність їх санітарним, архітектурним та протипожежним нормам.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_4 , посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просила скасувати оскаржене судове рішення тільки в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання ОСОБА_1 відновити їй доступ до зовнішньої стіни шириною 1,1 м та висотою 2,70 м кухні 5-1 квартири АДРЕСА_3 , яка входить до 20/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 та знести частину внутрішньої стіни приміщення кухні 4-1 кв. 4, тобто прибудову «б3» площею 1,1 м (1.1 х 1.0) у житловому будинку літ. «Б» по АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове судове рішення яким задовольнити її вимоги в цій частині.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що порушення її прав власника підтверджується висновком судового експерта № 139/17 від 07 червня 2017 року, відповідно з яким при дослідженні внутрішніх приміщень кв. АДРЕСА_3 було виявлене: в кухні «5-1» у ніжній частині несучої ближньої до фасаду будинку стіни під вікном на оздоблювальному шарі мокру пляму площею 0,4 кв.м. Вказане свідчить, що частина зовнішньої стіни кв. № 5 волога через накопичення вологи після випадання атмосферних опадів на існуючій частині вимощення квартири АДРЕСА_3 , яке знаходиться нижче вимощення побудованої пізніше прибудови літ. «б3» та відсутній організований водовідвід з покрівлі, що є порушенням п. 3.25* ДБН 360-92** (4.3) та п. 2.17 ДБН В.2.2-15-2005 (4.2)
Частина прибудови «б3» довжиною 1,1 м та висотою 2,70 м виступає за умовну границю розділу будинку літ. «Б» між квартирами АДРЕСА_5 та АДРЕСА_3 . У цій частині проходить димохід від її газового котла з приміщення кухні «5-1», тобто у неї відсутній доступ для догляду і здійснення поточного ремонту частини зовнішньої стіни кв. АДРЕСА_3 ближньої до правої фасадної сторони, з комунікацією, що проходять в ній, площею 1,1 кв.м (1,1 х 1,0) та до частини покриття її даху, а також відсутня можливість облаштування необхідних інженерно-технічних заходів, щодо запобігання стіканню атмосферних опадів з частини покрівлі довжиною 0,8 м над кв. АДРЕСА_3 .
Крім того, у кухні «5-1» кв. № 5 в наявності одне вікно, яке під час відкриття вхідних дверей у кв. АДРЕСА_5 значно зменшує частку природного освітлення та інсоляцію у приміщенні кухні «5-1» кв. АДРЕСА_3 . 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_16 – ОСОБА_9 зазначала, що зауваження ОСОБА_4 стосовно необґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині її вимог по зустрічному позову є правомірними, у вирішенні апеляційної скарги ОСОБА_4 покладається на розсуд суду. 
У відзиві на цю ж апеляційну скаргу ОСОБА_1 доводів апеляційної скарги не визнала, погодилася з рішенням суду першої інстанції. При цьому зазначала, що з матеріалів справи вбачається, що ще до існування кв. АДРЕСА_3 , яка в подальшому була перебудована із сараю, у вказаному домоволодінні були добудовані прибудови, зокрема «б3», які є окремими приміщення для приладів опалення відповідно до вимоги державних органів для встановлення опалювальних приладів. Експертом при дослідженні поставлених судом питань використовувалися ДБН 2005-2009 років, тоді як зазначена забудова була побудована задовго до 2005 року, що виключає можливість застосування таких норм.
Причини замокання стіни в квартирі ОСОБА_4 є наслідком неналежного облаштування стічних труб під дахом її житла.
Відповідач ОСОБА_7 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 повідомила, що вирішення позовних вимог, що оскаржується останньою не стосується її інтересів, а тому вирішення скарги покладається на розсуд суду. 
Відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , також не погоджуючись з рішенням місцевого суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, оскаржив його шляхом подання апеляційної скарги, де просив скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги за зустрічним позовом та виділити йому 26/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та 22/100 часток земельної ділянки до його первинної частки за висновком повторної судової будівельно-технічної експертизи, яку він просив призначити суд апеляційної інстанції.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 відмовилася від клопотання про призначення повторної судової будівельно-технічної експертизи та просила задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 , що були уточнені 02 травня 2019 року.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що при проведенні судової будівельно-технічної експертизи, призначеної судом першої інстанції, був порушений порядок надання матеріалів для проведення експертизи, отже є незрозумілим, яким чином з`явився технічний паспорт у експерта і взагалі чи він був, так як в матеріалах справи він відсутній і жодною стороною в судовому засіданні не надавався, у зв`язку з чим такий експертний висновок, як доказ у справі, в силу ст. 78 ЦПК України, не є допустимим. 
Суд при відмові в задоволенні позову послався на те, що розмір ідеальних часток власників фактично змінений, однак суд не врахував, що можливість відступлення від ідеальних часток при реальному розподілу будинку, в результаті якого реально виділені частки не співпадають з ідеальними, не є тотожним поняттям визначенню нового розміру ідеальних часток, передбачених ч. 4 ст. 357 ЦК України. А захист прав того співвласника, у якого при реальному розподілу домоволодіння відбувається зменшення його частки по зрівнянні з ідеальною часткою відбувається за рахунок сплати йому компенсації за відхилення від ідеальних часток співвласників у праві власності на житловий будинок. 
За правилом ст. 88 ЗК України він як власник частки житлового будинку має право користування тією частиною земельною ділянки, на якій розміщений житловий будинок з будівлями та спорудами, що відповідає розміру його частки. З огляду на це суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволені його зустрічного позову.
Позивач ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 доводи його скарги не визнала та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначала, що останній є власником 26/100 частки домоволодіння, проте просить виділити йому у власність 44/100 частки цього домоволодіння з урахуванням прибудови другого поверху його будинку. Між тим у скаржника відсутні правовстановлюючі документи на його новостворене майно та зазначене житло не введено в експлуатацію, а тому його вимоги є передчасними. 
Відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_2 висловили аналогічні думки, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, вважали, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки на час розгляду справи розміри домоволодіння внаслідок перебудов та реконструкції різняться, не визначено кому належать окремі прибудови та споруди.
Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційні скарги, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4  підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2  не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що реєстрація спірного домоволодіння відбулася 17 серпня 1949 року на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 1925 року та свідоцтва від 25 серпня 1945 року, за якими співвласника цього домоволодіння з різними розмірами часток були ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 . При реєстрації це домоволодіння було розташовано на земельній ділянці розміром 1 184 кв. м.
Згідно рішення виконкому Миколаївської міської ради від 02 грудня 1955 року № 1965 «Про результати заміру земель по будівничому кварталу № 139», співвласникам домоволодіння АДРЕСА_1 виділено у тимчасове користування земельна ділянка площею 1 152 кв.м. 
Згідно архівного витягу та Реєстру топонімів м. Миколаєва, вулицю «Привозна» перейменовано на «Дунаєва», на підставі рішення виконкому Миколаївської міської Ради від 05 березня 1974 року № 241. 
З часу реєстрації зазначеного домоволодіння та до часу звернення позивача до суду 21 жовтня 2015 року змінювався склад співвласників та добудовано будівлі та споруди, які є особисто зведеними, що було підставою для перерозподілу часток у праві власності. 
Станом на 2006 рік зазначене домоволодіння було фактично поділено між співвласниками за фактичним користуванням окремим житлом та на зазначеній земельній ділянці було розташовано три окремі одноповерхові житлові будинки літ. А, А-1 та Б з відповідними будівлями та спорудами. Проте будь-яких правовстановлюючих документів щодо користування спільною частковою власністю співвласники не складали.
Рішенням виконкому Миколаївської міської ради № 1769 від 28 серпня 2006 року 15/100 часток домоволодіння, що належить ОСОБА_20 і ОСОБА_21 , які фактично користувалися житловим будинком під літ. А, надана нова адреса: АДРЕСА_2 , а на підставі рішення цього ж виконкому від 22 вересня 2006 року № 1845 за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за кожною визнано право власності по Ѕ частки на житловий будинок загальною площею 62,6 кв.м; житловою – 42,2 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Питання щодо користування присадибною земельною ділянкою за місцем розташування житлового будинку літ. А по АДРЕСА_2 зазначеними рішеннями виконкому не вирішувалося.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2011 року змінені ідеальні частки співвласників домоволодіння АДРЕСА_1 , які після перерахунку складали: ОСОБА_22 – 15/100, ОСОБА_10 – 39/100, ОСОБА_23 – 26/100, ОСОБА_24 – 20/100 часток.
Фактично за визначеним порядком користування ОСОБА_23 користувався житловим будинком літ. А-1, а житловий будинок, який вже позначався літ. Б-1, було поділено на окремі ізольовані квартири з відокремленими входами, які займали ОСОБА_22 – 15/100 частки – квартира АДРЕСА_5 ; ОСОБА_10 – 39/100 частки – квартира АДРЕСА_4 ; ОСОБА_24 – 20/100 частки – квартира АДРЕСА_3 .
На час звернення з позовом до суду частки співвласників були визначені:
- ОСОБА_1 на праві власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 листопада 2012 року після смерті її батька ОСОБА_22 , належить 15/100 часток вказаного домоволодіння (кв. АДРЕСА_5 ); 
- ОСОБА_4 , на підставі договору дарування від 12 липня 2013 року (дарувальник ОСОБА_23 ), - 20/100 часток домоволодіння (кв. АДРЕСА_3 ); 
- ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 05 жовтня 2012 року (продавець ОСОБА_23 ), - 26/100 часток домоволодіння (будинок літ. А-1);
- ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 вересня 1996 року та підставі рішення суду від 25 січня 2011 року – 39/100 часток домоволодіння (кв. АДРЕСА_4 ).
ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, після її смерті на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 квітня 2019 року, 39/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 стало належати ОСОБА_8 
08 грудня 2016 року відповідно до Декларації про початок виконання будівельних робіт ОСОБА_2 за власні кошти виконано реконструкцію житлового будинку літ. А-1, внаслідок чого було надбудовано другий поверх та змінені технічні показники житлового будинку літ. А-2 загальна площа 90.1 кв.м, житлова – 54.0 кв.м (технічний паспорт від 18 січня 2017 року). Проте загальна площа відповідно до проектної документації повинна складати 83.3 кв.м. Як встановлено з пояснень представника відповідача ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції по завершенню будівництва декларацію про початок виконання будівельних робіт було скасовано, а реконструкцію вказаного житлового будинку було визнано самочинною, за що ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності.
На час розгляду справи відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно домоволодіння складається з житлового будинку літ. А-1 загальною площею 49.8 кв.м., житлова 31.6 кв.м; житловий будинок літ. Б-1, загальна площа 130,9 кв. м, житлова 81 кв.м ( раніше літ. Б).
Отже, зміна внаслідок реконструкції технічних показників об`єкта нерухомості будинку літ. А-1, яким фактично користується ОСОБА_2 , не зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, змінений об`єкт нерухомості в експлуатацію не здавався.
          Таким чином, на час розгляду справи  між співвласниками домоволодіння фактично відбувся розподіл, внаслідок чого вони фактично користуються кожен окремим житловим приміщенням, зокрема: в одноповерховому будинку літ. Б-1, який поділено на окремі ізольовані з відокремленими входами  житлові приміщення:  квартирою АДРЕСА_4 користується ОСОБА_8 , квартирою АДРЕСА_5 – ОСОБА_1 , квартирою АДРЕСА_3 – ОСОБА_4 та будинком літ. А-1 (квартира АДРЕСА_6 ) користується ОСОБА_2 . 
Будь-які правовстановлюючі документи на користування земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 або виділення її у власність співвласниками домоволодіння не оформлялися.
Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
У ст. 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Аналогічні положення містяться у ст. 319 ЦК України.
Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.
Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Кожен співвласник має право вимагати від інших передання йому у володіння та користування конкретної частини спільного майна, що відповідає його частці у праві власності (ч. 3 ст. 358 ЦК України). При цьому право спільної часткової власності, безумовно, не припиняється. Це право може припинитися для співвласника за його волею у разі поділу спільного майна (ст. 367 ЦК України), виділу з нього частки (ст. 364 ЦК України) або шляхом розпорядження співвласником своєю часткою (ст.ст. 361, 362 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.
     За приписами ст. 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.
У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 та ст. 391 ЦК України).
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України (в редакції 2004 року, яка діяла на час звернення з позовом до суду) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. А суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів (ст. 212 ЦПК України в редакції 2004 року). Аналогічні положення містяться в ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За  ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Отже, вказані правові норми надають право власникові звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. 
При цьому, сам по собі факт недотримання відповідачем певних регламентуючих норм, правил, інструкцій, тощо при будівництві власного об`єкту права власності не може бути підставою для задоволення вимог фізичної особи про їх знесення або перебудову, якщо при цьому не встановлено факту порушення суб`єктивного права цієї особи.
Звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_4 серед інших вимог, вирішення яких в апеляційній скарзі не оскаржується, посилаючись на ст.ст. 319, ч. 1 ст. 321, 376, 391 ЦК України та на те, що прибудова «б3» є самочинною та порушує її вправа як співвласника та користування своєю часткою у спільній частковій власності просила зобов`язати ОСОБА_1 відновити їй доступ до зовнішньої стіни її квартири АДРЕСА_3 та реконструювати частину стіни прибудови «б3». При цьому зазначала, що стіна її квартири, до якої примикає зазначена прибудова псується внаслідок накопичення вологи після випадіння атмосферних осадків, а під час відкриття вхідних дверей прибудови значно зменшує частку природного освітлення та інсоляцію у приміщенні кухні її квартири, а тому вважала єдино можливим способом усунення перешкод в користуванні її житлом лише знесення частини внутрішньої стіни прибудови «б3».
Відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 263-265 ЦПК України, не обґрунтував  судове рішення в  цій частині, проте з відмовою в задоволенні цих позовних вимог  слід погодитися з огляду на таке. 
На підтвердження фактів допущених  ОСОБА_1   порушень прав співвласника,  ОСОБА_4   посилалася на висновок експертного дослідження № 139/17 від 07 червня 2017 року, проведеного судовим експертом Деменніковим А.П. за її клопотанням, яким підтверджено, що частина зовнішньої стіни довжиною 1,1 м. та висотою 2,70 м. кухні 5-1 кв. № 5, яка входить до 20/100 часток у домоволодінні АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 одночасно є частиною внутрішньої стіни приміщення кухні 4-1 кв. № 4, що належить до 15/100 часток ОСОБА_1 . Тобто частина прибудови «б3» площею 1,1 кв.м. (1,1 х 1,0 м.) у житловому будинку літ. «Б» по АДРЕСА_1 прибудована і безпосередньо прилягає до частини будинку літ. «Б», що складає 20/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_4 , що є порушенням п. 3.25* ДБН 360-92** (4.3) та п. 2.17 ДБН В.2.2.-15-2005 (4.2).
Для можливості обслуговування існуючої частини зовнішньої стіни кв. АДРЕСА_3 житлового будинку літ. «Б» (кв. № 5) ближньої до його правої фасадної сторони у домоволодінні по АДРЕСА_1 , яка є власністю 20/100 часток ОСОБА_4 у вищенаведеному домоволодінні, треба зробити відновлення доступ ОСОБА_4 до зовнішньої стіни шириною 1,1 м. та висотою від вимощення до покрівлі даху кв. АДРЕСА_7 , також відновити відсутню частину вимощення довжиною 1,1 м. та влаштувати необхідні інженерно-технічні заходи, щодо запобігання стікання атмосферних опадів з частини покрівлі над кв. АДРЕСА_3 . Також при наявності даних, наданою сертифікованою організацією, щодо зменшення нормованого рівня природного освітлення та інсоляції у приміщенні кухні «5-1» кв. № 5 співвласника ОСОБА_4 , діяти відповідно до п. 3.9 ДБН 360-92**(4.3). 
З матеріалів архівної інвентарної справи № 1353 вбачається, що квартира АДРЕСА_8 ), яким з 19 листопада 2012 року користується ОСОБА_1 . 
За даними судової будівельно-технічної експертизи № 125-081 від 09 грудня 2016 року, висновку експертного дослідження № 139/17 від 07 червня 2017 року та матеріалів архівної інвентарної справи № 1353 встановлено, що приміщення літ. «б3» є прибудовою до будинку літ. Б-1 через яку здійснюється вхід до кв. АДРЕСА_5 , що була збудована до 5 серпня 1992 року. Ці технічні показники прибудови «б3» входять до житлового будинку літ. Б-1, який пройшов державну реєстрацію як об`єкт нерухомості, що входить до складу домоволодіння АДРЕСА_1 . 
Отже прибудова «б3» не є самочинним об`єктом нерухомості в правовому розумінні положень ст. 376 ЦК України, тобто прибудова «б3» на час звернення ОСОБА_4 з зустрічним позовом до суду 29 грудня 2015 року не підпадала під правовий режим самочинного будівництва.
Державна реєстрація права власності на житловий будинок лит. Б-1 з прибудовою «б3», проведена в установленому порядку та реєстрація цієї нерухомості ніким із співвласників домоволодіння не оспорювалась. 
Крім того, експертне дослідження № 139/17 від 07 червня 2017 року не містить висновків, що причиною замокання та накопичення вологи після випадіння атмосферних опадів на існуючу частину вимощення кв. АДРЕСА_3 є наявність прибудови № «б3», а насамперед ці висновки стверджують про необхідність обладнання інженерно-технічними заходами відповідних будівель для запобігання стіканню атмосферних опадів.
Також в зазначеному експертному дослідженні стверджується про необхідність надання сертифікованою організацією даних на підтвердження обставин щодо зменшення нормативного рівня природного освітлення та інсоляції у приміщення кухні квартири ОСОБА_4 . Між тим остання не надала відповідних доказів на підтвердження зменшення нормативного рівня природного освітлення та інсоляції у приміщення кухні її житла та не заявляла відповідних клопотань суду першої інстанції щодо проведення відповідної експертизи або витребування відповідних висновків експерта. 
Отже, місцевий суд на підставі наданих сторонами доказів і матеріалів проведених експертиз, правильно вирішив позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 в частині вимог щодо порушення її прав співвласника домоволодіння з боку іншого співвласника ОСОБА_1 , а тому обґрунтовано відмовив в задоволенні позову в цій частині, оскільки обраний позивачем спосіб захисту (усунення перешкод у користуванні майном, шляхом знесення частини внутрішньої стіни прибудови «б3», яка не є самочинним будівництвом), не відповідає передбаченому законом способу захисту цивільних прав судом у існуючих між сторонами спірних правовідносинах.
Та обставина, що за матеріалами експертного дослідження № 139/17 від 07 червня 2017 року, прибудова «б3» не відповідає вимогам ДБН 360-92 та ДБН В.2.2-15-2005, висновки місцевого суду не спростовує, оскільки ця прибудова зареєстрована як складова частина об`єкта нерухомості – домоволодіння АДРЕСА_1 .
Крім того, на час коли ОСОБА_4 за договором дарування стала власником своєї частки майна (12 липня 2013 року), ОСОБА_1 вже володіла та користувалася ( з 12 липня 2013 року) успадкованою після смерті батька часткою майна, в тому числі й прибудовою «б3». 
З огляду на викладене, на підставі п. 4 ч. 1 та ч. 4 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 щодо зобов`язання відновити доступ до зовнішній стіни шириною 1,1 м та висотою 2,70 м кухні 5-1 квартири АДРЕСА_3 , яка входить до 20/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 та реконструювати частину внутрішньої стіни приміщення кухні 4-1 кв. 4, тобто прибудову «б3» площею 1.1 кв.м. (1.1х1,0), у житловому будинку літ. Б за вказаною адресою, слід змінити, доповнивши рішення мотивувальною частиною, що викладена в цій постанові. 
Щодо вирішення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 та доводів його апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Виходячи з положень ст.ст. 183, 367 ЦК України та роз`яснень, викладених у пунктах 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.
Згідно до положень ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Аналіз глави 26 ЦК України дозволяє зробити висновок, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Тобто, частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що останній наполягав на виділу йому 26/100 частки у спільному майні, проте відповідно до порядку, який фактично склався між співвласниками, тобто просив йому виділити житловий будинок літ. А-1, який на час звернення до суду був реконструйований, з урахуванням чого його частка збільшилася до 44/100 часток, а різницю вартості часток ОСОБА_2 відмовлявся виплачувати співвласникам.
Колегія суддів вважає, що можливо погодитись з висновками суду першої інстанції, виходячи з таких підстав. 
Юридична доля поліпшень, зроблених одним із співвласників у спільному майні, підлягає визначенню згідно із положеннями ч.ч. 3-5 ст. 357 ЦК України, за змістом яких співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.
Співвласник наділений правом вимагати збільшення своєї частки за обов`язкової наявності таких чотирьох умов: 1) поліпшення спільного майна не можна відокремити від спільного об`єкта. При цьому мається на увазі не технічна неможливість відокремлення поліпшень від речі, а неможливість відокремлення їх без пошкодження або істотного знецінення речі. Якщо виходити із змісту частини першої статті 187 ЦК України, нерозривний зв`язок поліпшень з річчю має місце у тому випадку, коли відділення поліпшень має наслідком пошкодження або істотне знецінення безпосередньо основної речі, від якої були відокремлені поліпшення, а не самих поліпшень; 2) поліпшення зроблені за кошти цього співвласника, без залучення коштів інших співвласників. Якщо кошти, за рахунок яких були зроблені поліпшення, не належать співвласнику, поліпшення вважатимуться майном, набутим ним без достатньої правової підстави (глава 83 ЦК України); 3) поліпшення були зроблені за згодою всіх інших співвласників; 4) при здійсненні поліпшень було додержано порядок використання спільного майна, тобто загальні засади володіння та користування спільним майном, визначені законом, а також умови володіння та користування спільним майном у відповідності з домовленістю між співвласниками.
У разі, якщо співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди зробив у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, він набуває право власності на таку добудову (прибудову) виключно, якщо це не порушує прав інших співвласників.
Частки співвласників можуть бути змінені на підставі договору між співвласниками або на підставі судового рішення. За відсутності хоча б однієї із наведених умов поліпшення жодним чином не вплине на зміну часток у праві спільної часткової власності.
Наведені правила ч. 3 ст. 357 ЦК України стосуються випадків, коли внаслідок здійснених поліпшень спільного майна співвласник вимагає від інших співвласників збільшення своєї частки у цьому майні. Такі поліпшення повинні стосуватися як частки співвласника, який бажає збільшення його частки, так і іншого (інших) співвласника (співвласників) спільного майна. При цьому обов`язковим для такого збільшення є дотримання співвласником передумов, визначених цією статтею, зокрема таких: поліпшення спільного майна не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.
Якщо ж поліпшення здійснено тільки у частці одного співвласника шляхом добудови (прибудови) та не торкаються іншої частки у спільному майні, то застосовуються положення ч. 4 ст. 357 ЦК України, відповідно до якої не відбувається зміна розміру часток співвласників у спільному майні та не вимагається обов`язкової згоди інших співвласників на таку перебудову за умови, що вона не порушує їхніх прав та здійснена із дотриманням встановленого законом порядку.
У ЦК України встановлюються особливі правила щодо добудови (прибудови), здійсненої одним із співвласників житлового будинку, іншої будівлі або споруди.
Така добудова (прибудова) не є об`єктом права спільної власності і жодним чином не впливає на розмір часток, а стає об`єктом права власності лише того співвласника, який її зробив, за таких умов: 1) добудова (прибудова) зроблена за рахунок лише цього співвласника, а не інших співвласників; 2) добудова (прибудова) здійснена у встановленому законом порядку, що є необхідною передумовою для державної реєстрації права на нерухоме майно і набуття права власності на нього (абзац 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України);
3) добудова (прибудова) не порушує прав інших співвласників, наприклад, не створює для них перешкод у користуванні майном, яке вони здійснюють згідно за домовленістю між собою (ч. 2 ст. 358 ЦК України).
Як встановлено з матеріалів справи, в 2016 року відповідно ОСОБА_2 за власні кошти виконано реконструкцію житлового будинку літ. А-1, внаслідок чого було надбудовано другий поверх та змінені технічні показники житлового будинку літ. А-2 загальна площа 90.1 кв.м, житлова – 54.0 кв.м. Як встановлено з пояснень представника ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції реконструкцію вказаного житлового будинку органом державного архітектурно-будівельного контролю було визнано самочинною.
Ці обставини підтверджено й висновком експерта № 166/18 від 08 лютого 2019 року.
На час розгляду справи відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно домоволодіння складається з житлового будинку літ. А-1 загальною площею 49.8 кв.м., житлова 31.6 кв.м. 
В розумінні ч.1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними   (пункт 3.4.1. Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146, яка діяла на час реконструкції будинку А-1 (далі - Методичні рекомендації № 146).
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України).
Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.
Таким чином, норма ч. 1 ст. 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146).
При цьому за змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.
Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. 
Такий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 130цс13. 
За такого, з урахуванням встановлених обставин та наведених правових норм матеріального права, місцевий суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у виділі його частки житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності.
Погоджуючись з відмовою місцевого суду в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в частині визначення порядку користування земельною ділянкою, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Згідно з ч. 2 ст. 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб. 
Порядок користування земельною ділянкою, на якій збудовано у встановленому порядку належний громадянам на праві приватної власності жилий будинок, визначається співвласниками цього будинку залежно від розміру їх часток у спільній власності на будинок (ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України). 
Відповідно до ст. 4 Земельного Кодексу У.Р.С.Р від 2 листопада 1922 року (далі – ЗК У.Р.С.Р) право безпосереднього користування землями сільськогосподарського призначення із складу єдиного державного земельного фонду на встановлених законом підставах надається: а) трудовим землеробцям та їх об`єднанням; б) міському поселенню; в) державним установам та підприємствам.
 
Землі, які не знаходяться в безпосередньому користуванні вказаних вище землекористувачів, відносяться до безпосереднього розпорядження Народного Комісаріата Землеробства та надаються державою з особливих постанов і на особливих умовах: установам, кооперативним і громадським організаціям і окремим особам.
Згідно зі ст.ст. 12, 13, 14, 15 ЗК У.Р.С.Р. право на землю трудового користування визнається у вигляді: а) права на земельну ділянку в одному або декількох місцях (хутір, відруб, черезсмужні ділянки); б) права на частку землі з наділу земельного суспільства; в) права на участь в спільному користуванні угіддями земельного суспільства. 
Звернення земель трудового користування під несільського-господарські промисли і виробництва допускається лише з дозволу повітових земельних органів.
Право на нові ділянки землі трудового користування надається шляхом: а) відведення цих ділянок земельними органами, б) надання землі земельними товариствами.
Відведення землі земельними органами проводиться за правилами землеустрою (частина IV). Надання ж землі товариствами проводиться за правилами земельного статуту товариства або за його вироком.
Статтею 16 Земельного Кодексу Української РСР 1970 року (далі – ЗК УРСР) встановлено, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад депутатів трудящих в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. 
За положеннями ст. 20 ЗК УРСР відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. 
Згідно зі 22 ЗК УРСР право власності чи право користування нею, яке підлягає судовому захисту, виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання документа, що посвідчує це право.
З наведених норм права, можна дійти висновку про те, що починаючи з 1922 року на законодавчому рівні було встановлено право надання в користування земельних ділянок шляхом їх відведення. Для здійснення такого відведення, уповноважені на це органи повинні були встановити відповідну конфігурацію земельної ділянки (встановити межі та конкретно визначити її розмір).
Отже спори про землекористування земельною ділянкою мають вирішуватися судом з урахуванням меж земельної ділянки в натурі, встановлених землевпорядними організаціями, та одержаних сторонами документів, що посвідчують їхнє право на земельну ділянку в цих межах.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог первісного позову в частині визначення порядку користування земельною ділянкою, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для виділення в користування  ОСОБА_2 земельної ділянки.
З огляду на встановлені обставини та надані сторонами на підтвердження цих обставин докази, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. 
Згідно з рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 02 грудня 1955 року № 1965 «Про результати заміру земель по будівничому кварталу № 139», співвласникам домоволодінню АДРЕСА_1 виділено у тимчасове користування земельна ділянка площею 1 152 кв.м. Проте в натурі зазначена земельна ділянка не виділялась, не була встановлена її конфігурація, межі земельної ділянки не визначалися.
Як встановлено висновками експертиз, які були проведені у справі, розмір площі спірної земельної ділянки є різним, площа та конфігурація земельної ділянки, що закріплена за домоволодінням не визначена. 
Висновком експертизи від 09 грудня 2016 року № 125-081 встановлено, що фактична загальна площа земельної ділянки спірного житлового будинку з розташованими надвірними господарськими будівлями та спорудами складає 1 125 кв.м.
Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 08 лютого 2019 року № 166/18, встановлено 1129 кв.м фактичного користування земельною ділянкою.
Відповідно до кадастрової зйомки спірної земельної ділянки, розробленої ФОП ОСОБА_25 у лютому 2018 року, площа зазначеної земельної ділянки складає 1 137 кв.м.
Сам по собі факт користування земельною ділянкою, на який посилається ОСОБА_2 , не є правовою підставою для визначення порядку користування цією земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння, яке збудовано на цій земельній ділянці. 
З урахуванням викладеного та з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів, які б беззаперечно підтверджували наявність у сторін права користування земельною ділянкою з конкретно визначеною конфігурацією (встановлені межі та конкретно визначений її розмір), висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 про виділення у користування земельної ділянки виходячи з її розміру, який визначений фактичним користуванням, є обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства. Отже ухвалене судове рішення суду першої інстанції не позбавляє можливості ОСОБА_2 та інших співвласників за вирішенням питання щодо меж земельної ділянки, на якій збудовано у встановленому порядку належний співвласникам жилий будинок, звернутися до органу місцевого самоврядування. 
За приписами ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З урахуванням викладеного, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про зобов`язання відновити доступ до зовнішній стіни шириною 1,1 м та висотою 2,70 м кухні 5-1 квартири АДРЕСА_3 , яка входить до 20/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 та реконструювати частину внутрішньої стіни приміщення кухні 4-1 кв. 4, шляхом знесення частини внутрішньої стіни прибудови «б3» у житловому будинку літ. Б за вказаною адресою, підлягає зміні, а мотивувальну частину рішення слід доповнити мотивувальною частиною, що викладена в цій постанові. 
Керуючись ст.ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про зобов`язання відновити доступ до зовнішній стіни шириною 1,1 м та висотою 2,70 м кухні 5-1 квартири АДРЕСА_3 , яка входить до 20/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 та реконструювати частину внутрішньої стіни приміщення кухні 4-1 кв. 4, шляхом знесення частини внутрішньої стіни прибудови «б3» у житловому будинку літ. Б за вказаною адресою, змінити, доповнивши рішення мотивувальною частиною, що викладена в цій постанові. 
В іншій частині рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2020 року залишити без змін. 
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна 

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 07 травня 2020 року.